NOU 2013: 12

Uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger

Utredning nr. 28 fra Banklovkommisjonen

Utredning fra Banklovkommisjonen oppnevnt ved kongelig resolusjon 6. april 1990.

Avgitt til Finansdepartementet 4. desember 2013.

Dokumentet på regjeringen.no

Til Finansdepartementet

Banklovkommisjonen legger med dette fram sin Utredning nr. 28, NOU 2013: 12 Uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger med utkast til et nytt kapittel 9 i det utkast til ny tjenestepensjonslov som ble framlagt i Utredning nr. 27, NOU 2013: 3 «Pensjonslovene og folketrygdreformen III». Lovutkastet gjelder skattegunstige uførepensjonsordninger, og er tilpasset hovedprinsippene i ny uføretrygd i folketrygden vedtatt ved lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven. Det er lagt opp til at den nye lovgivningen om uførepensjon skal tre i kraft samtidig med ny uføretrygd. Lovutkastet antas ikke å ha virkninger for skatteprovenyet.

Etter lovutkastet skal uførepensjon i tjenestepensjonsordninger i privat sektor utgjøre et supplement til ny uføretrygd, men forutsetningen er at arbeidsgiveren selv oppretter pensjonsordning med uførepensjon for sikre sine arbeidstakere. Det foreslås ikke endringer i lov om obligatorisk tjenestepensjon. Uførepensjon etter lovutkastet kan kombineres med ulike typer av tjenestepensjonsordninger for alderspensjon i privat sektor.

Lovutkastet er utformet som en rammelov, og det er opp til foretaket å fastlegge uførepensjonsnivået og andre enkeltheter. Uførepensjonen skal innenfor lovbestemte rammer fastsettes i prosent av medlemmets lønn inntil 12 ganger grunnbeløpet i folketrygden (G), men det kan fastsettes et tillegg for lønn mellom 6 og 12 G for å kompensere for at inntekt over 6 G ikke medregnes i ny uføretrygd. Foretakene kan innenfor de lovfastsatte rammer tilpasse pensjonsplanen egne behov og lønnsevne. Foretaket kan knytte barnetillegg til uførepensjonen.

En pensjonsordning etter lovutkastet vil gi rett uførepensjon ved uføretilfelle som inntreffer i den tid arbeidstakeren er ansatt i foretaket. Uførepensjonen er en risikoytelse uavhengig av opptjening etter tjenestetid. Ved fratreden og opphør av medlemskap i pensjonsordningen bortfaller retten til uførepensjon fra foretaket, med mindre regelverket har regler om fripoliseopptjening av rett til uførepensjon i medlemstiden. Lovutkastet inneholder regler om samordning av rett til uførepensjon opptjent ved tidligere ansettelse i privat eller offentlig sektor.

Lovutkastet vil medføre en omlegging av eksisterende uførepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven. Dette vil få betydning for pensjonsinnretningenes praksis når det gjelder beregning av uførepremier og avsetningskrav. Lovutkastet inneholder overgangsregler for eksisterende uførepensjonsordninger.

Enkelte medlemmer av Banklovkommisjonen har særmerknader til enkeltbestemmelser. For øvrig er utredningen enstemmig.

Oslo, 7. oktober 2013

Erling Selvig

Leder

Camilla Forgaard Andreassen

Ottar Dalsøren

Anne Nesheim Egeberg

Eystein Gjelsvik

Linn Tordal Halvorsen

Jacob Hanssen

Olav Heldal

Kristin Juliussen

Øystein Løining

Per Melsom

Stefi Kierulf Prytz

Kristin Diserud Mildal

Erik Orskaug

Marius Ryel

Erling G. Rikheim

Egil Rokhaug

Runa Kristiane Sæther

Rolf A. Skomsvold

Tove Storrødvann

Trond Søyland

Bente Øverli

Lise Ljungmann Haugen (hovedsekretær)

Jørgen Keiserud

1 Sammendrag

1.1 Sammendrag

1.1.1 Innledning

Banklovkommisjonens Utredning nr. 28, Uførepensjon i private tjenestepensjonspensjonsordninger, inneholder utkast til lovregulering av uførepensjon som en del av privat tjenestepensjonsordning. Lovutkastet foreslås inntatt som kapittel 9 i utkastet til lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonsloven) som ble fremmet av Banklovkommisjonen i utredning nr. 26, NOU 2012: 13 Pensjonslovene og folketrygdreformen II og som 4. oktober 2013 ble fremmet i Prop. 199 L (2012–2013).

I brev av 7. juli 2009 ba Finansdepartementet om at Banklovkommisjonen skulle utrede og forslå endringer i pensjonslovene for å tilpasse disse til endringene i folketrygdloven (se nærmere kapittel 2). Ved lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygden ble det vedtatt betydelige endringer i folketrygdens uføreordning. Endringene vil etter planen tre i kraft 1. januar 2015. De nye reglene i folketrygdloven representerer en helt ny ordning for uføretrygd som innebærer en betydelig endring i forhold til dagens uførepensjonsordning. Uføretrygden er blant annet gjort helt uavhengig av retten til alderspensjon og har som fokus at den skal erstatte arbeidsinntekt for de som blir uføre. Et sentralt prinsipp er at reglene skal bygge opp under arbeidslinjen, noe som innebærer at det skal stimuleres til reaktivering og utnyttelse av restarbeidsevne i størst mulig grad. Dagens uføreregler i folketrygden er beskrevet nedenfor i kapittel 3 og ny uføretrygd i folketrygden er beskrevet i kapittel 5. Siden dagens regler om uførepensjon knyttet til tjenestepensjonsordninger i foretakspensjonsloven kapittel 6 (beskrevet nærmere i kapittel 4) er utformet som en påbygning av uførepensjonssystemet i gjeldende folketrygdlov, er det behov for å utarbeide et helt nytt regelverk for uførepensjon i tjenestepensjonsordninger som er tilpasset ny uføretrygd i folketrygden.

Lovutkastet om uførepensjon i utredningen her (inntatt i kapittel 16) er tilpasset ny uføretrygd i folketrygden så langt det er mulig og bygger i all hovedsak på de samme hovedprinsippene som uføretrygden i folketrygden. Samtidig er det lagt vekt på at det her er snakk om en frivillig uføredekning i tillegg til alderspensjon i tjenestepensjonsordningene. En rammelovgivning for uførepensjon i slike ordninger må derfor være tilpasset variasjoner i foretaksstruktur og foretakenes lønnsevne og økonomi. Lovutkastet er ment å erstatte foretakspensjonsloven kapittel 6 om uførepensjon, og utgjør lovreguleringen av og rammene for utformingen av uførepensjonsordninger som knyttes til og inngår som en del av private tjenestepensjonsordninger. Lovutkastet er utformet slik at uførepensjonsordningene både skal kunne knyttes til innskuddspensjonsordninger, eksisterende foretakspensjonsordninger og tjenestepensjonsforsikringer som vil bli opprettet i samsvar med en framtidig tjenestepensjonslov.

For å få best mulig grunnlag for sin behandling og vurdering av hvordan uførepensjon best kan utformes innenfor ulike tjenestepensjonsordninger, har Banklovkommisjonen overlatt det forberedende arbeidet til en arbeidsgruppe bestående av blant annet deltakere fra store pensjonsinstitusjoner, Finans Norge, Finanstilsynet, Pensjonskasseforeningen, Akademikerne, Landsorganisasjonen, Unio, YS, Hovedorganisasjonen Virke, Næringslivets Hovedorganisasjon, Arbeidsgiverforeningen Spekter, Arbeidsdepartementet, Fafo og forsikringsmeglings- og aktuarfirmaet Norwegian Insurance Partner AS.

1.1.2 Lovutkast til rammer for uførepensjon i tjenestepensjonsordninger

I utredningens kapittel 6 går Banklovkommisjonen både inn på behovet for et nytt regelverk for uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger og hvilke utgangspunkter som står sentralt ved utformingen av et lovutkast om uførepensjon. Etter Banklovkommisjonens vurdering har folketrygdens uføretrygdordning endret både behovet for og grunnlaget for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon sett i forhold til det som i sin tid ble lagt til grunn ved vedtakelsen av foretakspensjonsloven kapittel 6. For det første er behovet for uføretjenestepensjon i tillegg til uføreytelsene fra folketrygden for arbeidstakere flest, vesentlig redusert ved den nye uføretrygdordningen. Dette er en direkte følge av selve ytelsesnivået i ny uføretrygd. Folketrygden vil i framtiden dekke en meget betydelig del av den uføreytelse som hittil er forutsatt dekket ved uførepensjon fra eksisterende tjenestepensjonsordninger. For det annet avviker den nye uføretrygdordningen i stor grad fra de prinsipper som regelverket om uførepensjon i foretakspensjonsloven bygger på. Disse forhold medfører at tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som er utformet i samsvar med regelverket i foretakspensjonsloven ikke kan videreføres i kombinasjon med den nye uføretrygdordningen.

Når det gjelder hvilke utgangspunkt som bør legges til grunn ved utformingen av et lovutkast, har Banklovkommisjonen lagt til grunn at dersom uførepensjon i tjenestepensjonsordninger skal kunne virke på en god måte i kombinasjon med ny uføretrygd, bør de sentrale vilkår for rett til uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger som hovedregel være de samme som for retten til uføretrygd fra folketrygden. Dette innebærer blant annet at ny uførepensjon som hovedregel vil være risikobasert og at retten til uførepensjon vil være uavhengig av tjenestetid i foretaket. Når det gjelder rammene for hvilken uførepensjon tjenestepensjonsordninger skal kunne gi i tillegg til retten til uføretrygd, vil både skatteprovenyhensyn, hensynet til forutberegnelighet og hensynet til utnyttelse av arbeidsevne i så stor grad som mulig, komme inn. Dette tilsier etter Banklovkommisjonens vurdering at uførepensjon i tjenestepensjonsordninger bør utformes som en nettoordning, det vil si en ordning som forhåndsfastsetter hvilke tillegg til rett til uføretrygd som skal ytes. Dette er ikke til hinder for at det ved utformingen av regelverket, blant annet ut fra skatteprovenyhensyn, også legges vekt på hvilket ytelsesnivå de samlete uføreytelser fra uføretrygden og pensjonsordningen bør kunne gi.

Når det gjelder hvem som skal kunne ha rett til uførepensjon, legges det i kapittel 7 til grunn at retten til uførepensjon skal følge medlemskapet i tjenestepensjonsordningen. Retten til uførepensjon er uavhengig av den tjenestetid den enkelte uføre har på uføretidspunktet.

For å ha rett til uførepensjon må det foreligge nedsatt inntektsevne som skyldes sykdom, skade eller lyte. Dette kravet er nærmere drøftet i kapittel 8. Størrelsen på nedsettelse av inntektsevnen framkommer ved en sammenligning mellom vedkommendes inntektsmuligheter før uførheten inntrådte og inntektsmulighetene etter uførheten. For å få rett til varig uførepensjon må inntektsevnen være varig nedsatt. Midlertidig uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen kan imidlertid ytes parallelt med arbeidsavklaringspenger fra folketrygden på samme måte som etter eksisterende regler. Det foreslås at det skal stilles krav til gjennomføring av rehabilitering og arbeidsrettede tiltak for å få rett til uførepensjon. Hvor mye inntektsevnen må være redusert for å få rett til uførepensjon skal fastsettes av foretaket i regelverket for pensjonsordningen. Banklovkommisjonen foreslår at dagens minstekrav i foretakspensjonsloven kapittel 6 på minst 20 prosent uførhet opprettholdes. Et medlem av Banklovkommisjonen er av den oppfatning at den nedre grensen bør følge de nedre grensene for uføretrygd. Tilsvarende foreslås det at minstekravet ikke kan settes høyere enn 50 prosent uførhet. Minstekravet til uføregrad kan imidlertid normalt ikke settes høyere enn i uføretrygden, der denne blant annet anvender lavere minstekrav enn 50 prosent uføregrad etter mottak av arbeidsavklaringspenger og ved yrkesskade.

Den uføregrad som fastsettes vil i utgangspunktet bli opprettholdt selv om det viser seg at arbeidsinntekten etter uførhet blir høyere enn antatt ved fastsettelse av uføregraden. Overskytende inntekt ut over fire tideler av folketrygdens grunnbeløp (G) skal imidlertid på samme måte som i uføretrygden komme til fradrag i uførepensjonen. Dette er nærmere drøftet i avsnitt 10.2.2. Det er også der inntatt merknader fra enkelte medlemmer av Banklovkommisjonen hva gjelder bruken av fribeløp på fire tideler av G før fradrag for arbeidsinntekt skjer. Dersom etterfølgende inntekt gir grunn til å tro at inntektsevnen er vesentlig bedre enn det som er lagt til grunn ved fastsettelse av uføregraden, skal spørsmålet om uføregrad vurderes på nytt. Som følge av at arbeidsinntekt ut over det som ble lagt til grunn ved beregning av uføregraden ikke lenger skal medføre at denne normalt endres, har Banklovkommisjonen foreslått enkelte justeringer i bestemmelsene om premie- og innskuddsfritak i foretakspensjonsloven, innskuddspensjonsloven og lov om obligatorisk tjenestepensjon.

Hvor høye pensjonsytelser uførepensjonen skal kunne gi er drøftet nærmere i kapittel 9. Det er der gjort beregninger av samlet uføretrygd og uførepensjon på ulike nivåer i en del typetilfeller. Banklovkommisjonen har lagt vekt på at det her er snakk om å fastsette maksimalrammer for uførepensjonen. Det vil være opp til foretaket i hvilken grad disse rammene vil bli benyttet. På bakgrunn av at uføretrygden bare sikrer kompensasjon for inntekt inntil 6 G, mens det i dag sikres uførepensjon for inntekt inntil 12 G, har Banklovkommisjonen basert rammene i lovutkastet for størrelsen på uførepensjonen på en flat grunnprosent for lønn fra 0 til 12 G og en tilleggsprosent for lønn i området 6 til 12 G for å kompensere for manglende folketrygd. For å sikre en viss sammenheng mellom grunnprosenten for alle arbeidstakere og tilleggsprosenten for arbeidstakere med lønn over 6 G, er det fastsatt i lovutkastet at det ved bruk av adgangen til å fastsette en tilleggsprosent skal fastsettes en grunnprosent som ikke framtrer som uforholdsmessig lav i forhold til den uførepensjon medlemmer med lønn mellom 6 og 12 G totalt sett vil motta fra pensjonsordningen. Uførepensjonen skal ellers avkortes i forhold til i uføregraden.

Når det gjelder de konkrete maksimalrammene i lovutkastet har Banklovkommisjonen ut i fra de beregninger som framkommer i avsnitt 9.2, 9.3 og 10.2.2 kommet til at maksimalrammen for grunnprosenten for lønn inntil 12 G bør settes til 10 prosent, og tilleggsprosenten for lønn i området 6 til 12 G til 66 prosent. Det kan i tillegg ytes barnetillegg inntil en tidel av G for ett barn og to tideler av G for to eller flere barn. Barnetillegget kan ytes inntil barnet er 21 år. Enkelte medlemmer av Banklovkommisjonen har merknader til en slik fastsettelse av rammene for barnetillegg. I avsnitt 10.2.2 er det gitt eksempler på beregninger av samlet inntekt ved rett til uføretrygd, uførepensjon, barnetillegg og effekten av arbeidsinntekt. Enkelte medlemmer av Banklovkommisjonen har knyttet merknader til den samlede kompensasjonsgrad og mener at denne kan bli før høy og i strid med arbeidslinjen.

Uførepensjonen skal oppreguleres med avkastningsprosenten for midlene i kollektivporteføljen med inntil endringen av grunnbeløpet, se mer om dette i avsnitt 10.3. Foretaket kan påta seg et ansvar for å dekke slik regulering dersom avkastningen et år ikke er tilstrekkelig til å dekke en regulering tilsvarende endringen i grunnbeløpet. Uførepensjonen vil opphøre dersom inntektsevnen ikke lenger tilfredsstiller minstekravet til nedsatt inntektsevne i pensjonsordningens pensjonsplan. Det foreslås ellers at uførepensjonen normalt skal opphøre ved fylte 67 år. Uførepensjonen vil da bli erstattet av alderspensjon.

Uførepensjonen er foreslått å være en ren risikobasert rettighet uten opptjening. Dette innebærer at et medlem vil kunne ha krav på uførepensjon uavhengig av tjenestetid i pensjonsordningen, og at denne retten opphører dersom man fratrer sin stilling i foretaket og meldes ut av pensjonsordningen. Etter dette vil det være opp til ny arbeidsgiver å sikre rett til uførepensjon. Banklovkommisjonen er imidlertid kommet til at det bør åpnes for at et foretak kan velge å sikre arbeidstakerne rett til uførepensjon ved uførhet som oppstår etter at stillingen er fratrådt og medlemskapet i pensjonsordningen har opphørt dersom foretaket ønsker dette. En rett til uførepensjon skal da være basert på tjenestetiden på sluttidspunktet. Banklovkommisjonen legger til grunn at en vurdering av en slik mulighet til en viss grad vil bero på hvilken endelige utforming man velger å gi uførepensjonen i offentlige tjenestepensjonsordninger på dette punktet. Enkelte medlemmer av Banklovkommisjonen mener at det ikke bør være noen mulighet for å fastsette i pensjonsplanen at det skal være rett til opptjening av uførepensjon knyttet til uførhet som oppstår etter endt ansettelsesforhold. Det vises til kapittel 11 i utredningen.

I kapittel 12 er det sett på prinsippene for premieberegning og avsetninger knyttet til uførepensjon. Banklovkommisjonen legger til grunn at dette vil følge de alminnelige prinsippene og reglene gitt i forsikringsvirksomhetsloven med tilhørende forskrifter.

Det er behov for overgangsregler for eksisterende tjenestepensjonsordninger med uførepensjon og en avklaring av rett til uførepensjon som er opptjent ved tjenestetid i eksisterende pensjonsordninger eller sikret i form av fripoliser. Overgangsregler er vurdert nærmere i kapittel 13. Utkastet til overgangsregler innebærer at opptjente rettigheter skal beholdes fullt ut. Det skal foretas en tilpasning av pensjonsordningens pensjonsplan i samsvar med de nye reglene om uførepensjon. I den grad ny uførepensjonsplan i eksisterende pensjonsordning og opptjente rettigheter etter gammel pensjonsplan i pensjonsordningen dekker samme uføreytelse på like god måte, skal uførepensjon utbetales i samsvar med ny pensjonsplan. Dersom ny ordning ikke lenger er like god som tidligere opptjent rett etter gammel pensjonsplan vil denne retten komme til utbetaling. Ved fratreden fra foretaket etter endring av pensjonsplanen vil arbeidstaker ha rett til pensjonsbevis som omfatter retten til opptjent uførepensjon etter den gamle uførepensjonsplanen før endringstidspunktet. Det er videre i lovutkastet lagt inn bestemmelser som innebærer en avkortning av uførepensjonen fra den nye tjenestepensjonsordningen i den grad tidligere utstedte fripoliser eller oppsatte rettigheter fra offentlige tjenestepensjonsordninger medfører at samlet uførepensjon vil overstige lovutkastets maksimalrammer. Enkelte medlemmer av Banklovkommisjonen har merknader til rammene for når slik avkortning skal skje samt til mulighetene for en praktisk gjennomføring av avkortning i forhold til tidligere opptjente rettigheter.

I utredningens kapittel 14 er det gjort en drøftelse av likestillingsmessige, administrative og økonomiske konsekvenser av lovutkastet.

Merknader til de enkelte bestemmelser i lovutkastet er inntatt i kapittel 15.

1.2 Summary

1.2.1 Introduction

The Banking Law Commission’s Report No. 28, Disability Pensions in Private Occupational Pension Schemes, contains draft statutory regulation of the disability pension as a part of a private occupational pension scheme. It is proposed to include the draft as Chapter 9 of the draft bill on collective service pension insurance (the Service Pension Act) put forward by The Banking Law Commission in Report No. 26, NOU 2012: 13 The Pension Acts and the National Insurance Reform II.

In its letter of 7 July 2009 the Ministry of Finance asked The Banking Law Commission to report on and propose amendments to the pension acts in order to adapt them to amendments in the National Insurance Act (see further Chapter 2). By Act No. 59 of 16 December 2011 on Changes to the National Insurance Scheme, considerable changes were made to the National Insurance Scheme’s disability component. If all goes according to plan, the changes will enter into force on 1 January 2015. The new rules in the National Insurance Act represent an entirely new arrangement for disability insurance that involves a major change in relation to the current disability pension scheme. Among other things, disability insurance is made quite independent of the right to an old-age pension and is focused on replacing earned income for those who become disabled. A key principle is that the rules support the «stay-in-work» policy, which means that it should simulate reactivation and exploitation of residual ability to work to the greatest possible extent. The present disability rules in the National Insurance Scheme are described below in Chapter 3 and new disability insurance in the National Insurance Scheme is described in Chapter 5. Since the present rules on disability pension in connection with service-pension schemes in Chapter 6 of the Company Pensions Act (described in greater detail in Chapter 4) are formulated as a superstructure to the disability pensions system in the current National Insurance Act, there is a need to create an entirely new regulatory system for disability pensions in service-pension schemes that is adapted to the new disability insurance in the National Insurance Scheme.

The draft bill on disability pensions in this report (included in Chapter 16) is adapted to new disability insurance in the National Insurance Scheme as far as is possible and is primarily based on the same general principles as the disability insurance in the National Insurance Scheme. At the same time, emphasis has been laid on the fact that what we are talking about here is an optional disability cover in addition to the old-age pension in the service pension schemes. Framework legislation for disability pension in such schemes must therefore be adapted to variations in company structure and the companies’ finances and ability to pay salaries. The draft bill is meant to replace Chapter 6 of the Company Pensions Act on disability pension, and constitutes the statutory regulation of and the frameworks for the design of disability pension schemes that are linked to and incorporated as part of private service-pension schemes. The draft bill is designed in such a way that the disability pension schemes can be linked to defined-contribution schemes, existing company pension schemes and service-pension insurance policies that will be created in accordance with a future Service Pensions Act.

In order to obtain the optimum basis for its consideration and evaluation of how disability pensions can best be structured within various service-pension schemes, The Banking Law Commission has left the preparatory work to a working party consisting inter alia of participants from major pension institutions, Finance Norway, the Financial Supervisory Authority of Norway, the Norwegian Association of Pension Funds, the Federation of Norwegian Professional Associations (Akademikerne), the Norwegian Confederation of Trade Unions (LO), Unio, the Confederation of Vocational Unions (YS), the Enterprise Federation of Norway (Virke), the Confederation of Norwegian Enterprise (NHO), the Employers’ Association (Spekter), the Ministry of Labour, Fafo and the insurance broker and actuary firm Norwegian Insurance Partner AS.

1.2.2 Draft framework for disability pensions in service-pension schemes

In Chapter 6 of the report The Banking Law Commission deals with both the need for a new regulatory system for disability pensions in private service-pension schemes and what points of departure are central to the design of a draft bill on disability pension. In The Banking Law Commission’s opinion the National Insurance Scheme for disability insurance has changed both the need and the basis for service-pension schemes with disability pension seen in relation to the basis for Chapter 6 of the Company Pensions Act in its day. In the first place, the need for a disability service pension in addition to the disability benefits from the National Insurance Scheme for most employees has been considerably reduced by the new disability insurance scheme. This is a direct consequence of the actual benefit levels in the new disability insurance. In future, National Insurance Scheme will cover a very considerable share of the disability benefits that up to now have been intended to be covered by disability pension from existing service-pension schemes. In the second place, the new disability insurance scheme to a high degree deviates from the principles upon which the regulatory system for disability pension in the Company Pensions Act is based. These factors mean that service-pension schemes with disability pension designed in conformity with the regulatory system in the Company Pensions Act cannot be continued in combination with the new disability insurance scheme.

As regards what point of departure should be chosen to form the basis of the design of a draft bill, The Banking Law Commission has found that if a disability pension in a service-pension scheme is to function satisfactorily in combination with a new disability insurance, the key criteria for the right to a disability pension from service-pension schemes should as a main rule be the same as for the right to disability insurance from the National Insurance Scheme. This means inter alia that the new disability pension will as a main rule be risk-based and that the right to disability pension will be independent of length of service in the company. As regards the framework for what disability pension should be provided by service-pension schemes in addition to the right to disability insurance, considerations of fiscal revenue, predictability and the maximum exploitation of the ability to work will all play a role. In The Banking Law Commission’s opinion this will mean that disability pension in service-pension schemes ought to be designed as a net arrangement, that is to say a scheme that fixes in advance what addition to the right to disability insurance is to be granted. This does not prevent the design of the regulatory system, inter alia on the basis of fiscal revenue considerations, also emphasising what level of benefits the total disability benefits from the disability insurance and the pension scheme should yield.

As regards the detailed criteria and frameworks for disability pension, Chapter 7 finds that the right to disability pension shall follow membership in the service-pension scheme. The right to disability pension shall be independent of the length of service the individual disabled person had at the time of becoming disabled.

For a person to be entitled to disability pension, there must exist an impaired ability to earn that is due to sickness, injury or physical blemish. This requirement is discussed in greater detail in Chapter 8. The size of the impairment of the ability to earn may be ascertained by a comparison between the person’s income opportunity before the disability commenced and his or her income potential after the disability. For entitlement to a disability pension the ability to earn must have been permanently impaired. Temporary disability pension from the service pension scheme, however, may be provided in parallel as the work assessment allowance (AAP) from the National Insurance Scheme in the same way as under existing rules. It is proposed that requirements be made regarding the carrying out of rehabilitation and work-related measures before a right to a disability pension is granted. How much the ability to earn must be reduced for a right to a disability pension to exist shall be stipulated by the company in the statutes for the pension scheme. The Banking Law Commission proposes that the current minimum requirement of at least 20 percent disability be upheld. A member of The Banking Law Commission is of the opinion that the lower boundary should follow the lower boundaries for the disability insurance. In the same way, it is proposed that the minimum requirement cannot be set higher than 50 percent disability. The minimum requirement for degree of disability, however, can not normally be set higher than the disability insurance, where this inter alia applies to lower minimum standards for degree of disability after receipt of work assessment allowance and for occupational injury. The degree of disability that is stipulated will be maintained even if it turns out that the earned income after disability becomes higher than expected when the degree of disability is stipulated. Excess income over 40 per cent of the National Insurance basic amount (G), however, shall in the same manner as in the disability insurance be deducted from the disability pension. This is discussed in greater detail in paragraph 10.2.2. Comments are also included here from some members of The Banking Law Commission as regards use of the free amount of 40 percent of G before the deduction for earned income is made. If subsequent income gives reason to believe that the ability to earn is considerably better than what made the basis for the determination of the degree of disability, the question of the degree of disability shall be subject to renewed consideration. In consequence of the fact that earned income over and above what was used to calculate the degree of disability shall normally no longer lead to this being altered, The Banking Law Commission has proposed certain adjustments in the provisions about premium and contribution exemption in the Company Pensions Act, the Defined-Contribution Pensions Act and the Mandatory Occupational Pensions Act.

How high a pension benefit the disability pension should be capable of yielding is discussed in greater detail in Chapter 9, in which calculations of total disability insurance and disability pension at various levels in some different types of cases have been made. The Banking Law Commission has emphasised that this is a matter of fixing ceilings for the disability pension. It will be up to the company to what extent these frameworks will be utilised. In the light of the fact that the disability insurance only secures compensation for income up to 6 G, whereas disability pension currently secures benefits for up to 12 G, The Banking Law Commission has based the frameworks in the draft bill for the size of the disability pension on a flat rate for salaries from 0 to 12 G and a supplementary percentage for salaries in the range of 6 to 12 G in order to compensate for national-insurance shortfall. In order to secure a certain connection between the basic rate for all employees and the supplementary rate for employees with salary over 6 G, the draft bill lays down that in connection with the right to stipulate a supplementary rate, a basic rate shall be stipulated that does not appear disproportionately low in relation to what the disability pension members with salaries between 6 and 12 G in toto will receive from the pension scheme. The disability pension shall otherwise be reduced in relation to the degree of disability.

As regards the concrete ceilings in the draft bill, The Banking Law Commission has concluded, on the basis of the calculations shown in paragraphs 9.2, 9.3 and 10.2.2, that the maximum framework for the basic rate for salaries up to 12 G should be set at 10 percent, and the supplementary rate for salaries in the range of 6 to 12 G at 66 percent. In addition a child supplement of up to ten percent of G can be conceded for one child and 20 per cent of G for two or more children. The child supplement can be given until the child is 21 years of age. Certain members of The Banking Law Commission have comments with regard to the framework stipulation for the child supplement. Paragraph 10.2.2 provides examples of calculations of total income for the right to disability insurance, disability pension, child supplement and the effect of earned income. Certain members of The Banking Law Commission have commented on the total compensation rate and consider that this may be too high and contrary to the «stay-in-work» policy.

The disability pension shall be upwardly adjusted with the return on capital rate for the funds in the collective portfolio by up to the change in the National Insurance basic amount (G), see more about this in paragraph 10.3. The company may undertake a responsibility for covering such adjustment if the return on capital in one year is not enough to cover an adjustment corresponding to the change in the basic amount. The disability pension will lapse if the ability to earn no longer satisfies the minimum requirement for impaired ability to earn in the pension scheme’s pension plan. It is further proposed that the disability pension normally shall lapse on the 67th birthday. The disability pension will then be replaced by the old-age pension.

The disability pension is proposed as a pure risk-based right without an earning requirement. This means that a member may have a claim for a disability pension regardless of length of service in the pension scheme, and that this right lapses on leaving the company and the pension scheme. After this it will be up to the new employer to secure the right to a disability pension. The Banking Law Commission has, however, concluded that a company should be allowed to choose to secure the employee’s right to disability pension after leaving the company and the membership of the pension scheme has lapsed if the company so wishes. The right to disability pension shall then be based on the length of service at the point of leaving the company and the pension scheme. An evaluation of such a possibility will, however, to a certain extent rest on what final design it is wished to give the disability pension in public service-pension schemes on this point. Certain members of The Banking Law Commission consider that here ought not to be any opportunity to lay down in the pension plan that there should be a right to earn a disability pension. Reference is made to Chapter 11 of the report.

Chapter 12 looks at the principles for premium calculation and allocations in connection with disability pensions. The Banking Law Commission finds that these will follow the general principles and the rules laid down in the Insurance Activities Act with appurtenant statutory regulations.

There is a need for transitional rules for existing service-pension schemes with disability pension and a clarification of the right to a disability pension that has been earned by length of service in existing pension schemes or secured in the form of paid-up policies. Transitional rules are evaluated in greater detail in Chapter 13. The draft transitional rules means that earned rights shall be full retained. The pension scheme’s pension plan shall be changed in accordance with the new provisions and framework for disability pension. To the extent that a new disability pension plan in an existing pension scheme and earned rights from an old pension plan in the pension scheme cover the same disability benefits in an equally satisfactory manner, the disability pension shall be honoured and paid in accordance with the new pension plan. If the new pension scheme does not cover the same disability benefits in an equally satisfactory manner as the earned disability pension in the old pension plan, this earned right shall be honoured and paid accordingly. Upon leaving the company after the pension plan has been changed, the employee is entitled to a pension certificate concerning the earned right to disability pension according to the old disability pension plan before the change of the pension plan has been effectuated. The draft bill also includes provisions that entails a reduction of the disability pension from the new service pension scheme to the extent that previously-issued paid-up policies or prescribed rights from public service-pension schemes mean that the total disability pension will exceed the draft bill’s framework ceilings. Certain members of The Banking Law Commission have comments on the frameworks for when such reduction is to occur, plus the potential for a practical implementation of reduction in relation to previously earned rights.

Chapter 14 of the report discusses equality-of-opportunity, administrative and financial consequences of the draft bill.

Comments on the individual provisions of the draft bill are included in Chapter 15.

1.3 Banklovkommisjonens sammensetning

Banklovkommisjonen har ved avgivelsen av denne utredning følgende 23 medlemmer:

Professor dr. juris Erling Selvig, leder

(Universitetet i Oslo)

Advokat/fagsjef Camilla Forgaard Andreassen

(Hovedorganisasjonen Virke)

Banksjef Ottar Dalsøren

(Sparebanken Sogn og Fjordane/Finansforbundet)

Rådgiver Anne Nesheim Egeberg

(Forbrukerrådet)

Økonomisk rådgiver Eystein Gjelsvik

(Landsorganisasjonen i Norge)

Seniorrådgiver Linn Tordal Halvorsen

(Konkurransetilsynet)

Avdelingsdirektør Jacob Hanssen

(Arbeidsdepartementet)

Advokat Olav Heldal

(DNB Bank ASA)

Juridisk direktør Kristin Juliussen

(Arbeidsgiverforeningen Spekter)

Avdelingsdirektør Øystein Løining

(Finansdepartementet)

Direktør Per Melsom, Oslo

Prosjektdirektør Kristin Diserud Mildal

(Næringslivets Hovedorganisasjon)

Rådgiver Lone Veel Midtbø

(Justisdepartementet)

Sjeføkonom Erik Orskaug

(Unio)

Direktør Stefi Kierulf Prytz

(Finans Norge)

Avdelingsdirektør Erling G. Rikheim

(Finansdepartementet)

Seniorrådgiver Egil Rokhaug

(Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet)

Juridisk direktør Marius Ryel

(Norges Bank)

Generalsekretær Rolf A. Skomsvold

(Pensjonskasseforeningen)

Generalsekretær Tove Storrødvann

(Akademikerne)

Seksjonssjef Runa Kristiane Sæther

(Finanstilsynet)

Juridisk fagdirektør Trond Søyland

(Finans Norge)

Avdelingsdirektør Bente Øverli

(Forbrukerombudet).

I brev av 2. juli 2013 meddelte Finansdepartementet at Linn Tordal Halvorsen fra Konkurransetilsynet ble oppnevnt som medlem etter Astrid Nyberget. Videre ble Lone Veel Midtbø fra Justisdepartementet i brev av 19. august 2013 oppnevnt som nytt medlem av Banklovkommisjonen etter Liv Synnøve Taraldsrud. Som følge av at oppnevnelsen av Midtbø skjedde i sluttfasen av arbeidet med utredningen, har ikke Midtbø deltatt under arbeidet med denne utredningen.

Sekretariatet har, ved utarbeidelsen av denne utredningen, bestått av:

Seniorrådgiver Lise Ljungmann Haugen, hovedsekretær

Seniorrådgiver Jørgen Keiserud, juridisk rådgiver

2 Innledning

2.1 Banklovkommisjonens mandat

Finansdepartementet ba i brev av 7. juli 2009 Banklovkommisjonen utrede og foreslå endringer i pensjonslovene for å tilpasse disse til de endringer som er vedtatt i folketrygdloven hva gjelder alderspensjon, og til ny AFP-ordning. Det er lagt til grunn at pensjonslovene i denne sammenheng omfatter foretakspensjonsloven, innskuddspensjonsloven, lov om obligatorisk tjenestepensjon, og eventuelt lov om individuelle pensjonsordninger. Dette er lovgivning som gjelder for tjenestepensjonsordninger i privat sektor. Banklovkommisjonens oppdrag ble innledningsvis i brevet beskrevet på følgende måte:

«Departementet ber Banklovkommisjonen utrede og foreslå endringer i lov om foretakspensjon, i lov om innskuddspensjon og i lov om obligatorisk tjenestepensjon, ev. også i lovgivningen om individuell pensjonsordning, for å tilpasse disse lovene til de endringer som er vedtatt i folketrygden, jf. lov 5. juni 2009 nr. 32 om endringer i folketrygdloven (ny alderspensjon), og ny AFP-ordning. Det legges til grunn at regelverket i hensiktsmessig grad utformes slik at det følger opp hovedprinsippene i den vedtatte folketrygden.»

Når det gjaldt det nærmere arbeid la Finansdepartementet blant annet til grunn følgende:

«Banklovkommisjonen skal i sitt arbeid følge utredningsinstruksen, herunder gi en tilstrekkelig oversikt over økonomiske og administrative konsekvenser. Slik det er anført som hovedregel for offentlige utredninger, skal minst ett forslag baseres på uendret ressursbruk innen vedkommende område. Banklovkommisjonens forslag til endringer i de skattebegunstigede tjenestepensjonsordningene i privat sektor bør i utgangspunktet være provenynøytrale for det offentlige.

Det bes om at Banklovkommisjonen avgir en utredning innen 30. april 2010. For å sikre framdrift på nødvendige tilpasninger til ny alderspensjon i folketrygden, kan Banklovkommisjonens vurderinger av det samlede saksområde nevnt ovenfor etter foreleggelse for Finansdepartementet fordeles – dersom det er hensiktsmessig – på to utredninger. Innhold og fremdrift i den første utredningen skal i tilfelle tilpasses med sikte på at nødvendige lovendringer for å tilpasse pensjonsordningene til fleksibel pensjonsalder, endret beregning av folketrygden og økte krav til utbetalingsperiodens lengde, samt nødvendige overgangsregler, kan settes i kraft 1. januar 2011.»

Dette mandatet er besvart ved Banklovkommisjonen utredninger nr. 23 (NOU 2010: 6 Pensjonslovene og folketrygdreformen I), 26 (NOU 2012: 13 Pensjonslovene og folketrygdreformen II) og 27 (NOU 2013: 3 Pensjonslovene og folketrygdreformen III). I NOU 2010: 6 foreslo Banklovkommisjonen endringer i pensjonslovene som innebar en tilpasning til folketrygdreformens innføring av rett til fleksibelt uttak av alderspensjon og til arbeid etter uttak av pensjon. Den første del av tilpasningen ble på bakgrunn av utredningen gjennomført ved endringer i foretakspensjonsloven og innskuddspensjonsloven ved lov 17. desember 2010 nr. 83. Endringene trådte i kraft 1. januar 2011. I NOU 2012: 13, som ble overlevert Finansdepartementet 28. juni 2012, la Banklovkommisjonen videre fram utkast til ny lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonsloven). Lovutkastet inneholder forslag til en ny form for kollektive alderspensjonsforsikringer i privat sektor som er tilpasset ny alderspensjon i folketrygden og til de behov som blant annet foretak og pensjonsinnretninger har for tilpasning av pensjonsordninger og pensjonsprodukter til dagens økonomiske situasjon. I Prop. 199 L (2012–2013) Lov om tjenestepensjon (tjenestepensjonsloven) har Finansdepartementet foreslått en ny tjenestepensjonslov basert på Banklovkommisjonens utkast i NOU 2012: 13. I NOU 2013: 3 foreslo Banklovkommisjonen endelig regler for hvordan eksisterende ytelsesbaserte foretakspensjonsordninger og opptjente alderspensjonsrettigheter i slike pensjonsordninger eller som er utgått fra slike pensjonsordninger, best kan sammenkobles med ny opptjening i pensjonsordninger som etableres i samsvar med utkastet til tjenestepensjonslov i NOU 2012: 13.

Samtlige av de tre utredningene berører kun alderspensjon. I NOU 2013: 3 side 43 la Banklovkommisjonen til grunn følgende knyttet til uføre- og etterlatteordninger i tjenestepensjonsordninger:

«Utkastet til tjenestepensjonslov gjelder alderspensjon og er en tilpasning til alderspensjonssystemet i ny folketrygd. Lovutkastet omhandler derimot ikke uføre- og etterlattedekninger fordi folketrygdens uføre- og etterlatteordninger er blitt forsinket i forhold til opprinnelig plan. Folketrygdens nye system for uføretrygd er vedtatt, men vil først tre i kraft 1. januar 2015. Folketrygdens ordning for ytelser til etterlatte er ikke ferdig utredet. Dette innebærer at i forhold til tjenestepensjonsordningene vil gjeldende regelverk om uføre- og etterlattepensjoner måtte videreføres inntil neste runde med tilpasning av pensjonslovene til ny folketrygd gjennomføres. Dette omfatter også bestemmelsene i foretakspensjonsloven kapittel 6 om uførepensjon og kapittel 7 om dekninger til etterlatte. Foretakspensjonsloven er utformet med sikte på pensjonsordninger som har en kombinasjon av alderspensjon og uføre- og etterlattepensjoner. Ny folketrygd vil derimot bestå av tre uavhengige regelverk når lovarbeidet er fullført. Dette innebærer at det i alle tilfelle må foretas en gjennomgang av foretakspensjonsloven på et senere tidspunkt, og dette er en oppgave som står på Banklovkommisjonen arbeidsprogram for 2013.»

I denne utredningen legger Banklovkommisjonen fram utkast til en ny ordning for uførepensjon tilpasset utkastet til tjenestepensjonslov og folketrygdens nye ordning for uføretrygd som er planlagt å tre i kraft 1. januar 2015. Lovutkastet er utformet som et nytt kapittel om uførepensjon som forutsettes inntatt i det utkast til ny tjenestepensjonslov som tidligere er utarbeidet av Banklovkommisjonen. Lovutkastet i denne utredningen ble sluttbehandlet før Prop. 199 L (2012–2013) ble framlagt. Lovutkastet baserer seg derfor på Banklovkommisjonens utkast til tjenestepensjonslov i NOU 2012: 13 med de endringer som ble foretatt i NOU 2013: 3. Banklovkommisjonen kan ikke se at proposisjonen inneholder synspunkter av betydning i forhold til de spørsmål som denne utredningen behandler. Lovutkastet i utredningen her vil videre med enkelhet kunne innarbeides i lovutkastet som er framlagt i proposisjonen i form av et eget kapittel i loven. Spørsmål knyttet til nye regler for etterlattedekninger i folketrygden er ennå ikke utredet ferdig. Det derfor ikke grunnlag for Banklovkommisjonen å vurdere nye bestemmelser om dette i utkastet til tjenestepensjonslov. Et slikt arbeid må utstå inntil det foreligger en avklaring i folketrygden om dette. Utredningen her gjelder derfor bare uførepensjon i tjenestepensjonsordninger i privat sektor.

I brev av 20. mars 2013 har Finansdepartementet bedt Banklovkommisjonen, som ledd i det videre arbeidet med tilpasning av pensjonslovene til ny folketrygd, om å utrede om det er ønskelig og eventuelt mulig å etablere en form for ytelsesbasert kollektiv alderspensjon tilpasset ny alderspensjonsopptjening i folketrygden. Dersom Banklovkommisjonen finner at dette er mulig og ønskelig, er Banklovkommisjonen også bedt om å utarbeide utkast til nødvendige lovregler. Banklovkommisjonen vil besvare dette mandatet ved en egen utredning som den tar sikte på å ferdigstille i løpet av første halvår 2014.

2.2 Organisering av Banklovkommisjonens arbeid

Banklovkommisjonens arbeid med denne utredningen har vært organisert på samme måte som ved arbeidet med å tilpasse pensjonslovene til ny alderspensjon i folketrygdloven, jf. henholdsvis Utredninger nr. 23 (NOU 2010: 6), 26 (NOU 2012: 13) og 27 (NOU 2013: 3). I forbindelse med oppstarten av Banklovkommisjonens arbeid med tilpasningen av pensjonslovene til ny folketrygd i 2009, ble det oppnevnt nye medlemmer i Banklovkommisjonen fra Akademikerne og Unio, samt Arbeidsdepartementet. I februar 2012 ble det oppnevnt ytterligere et medlem fra Arbeidsgiverforeningen Spekter. Disse medlemmene er oppnevnt særskilt for dette oppdraget og har således deltatt i arbeidets faser I, II og III, men ikke i Banklovkommisjonens øvrig arbeid med andre utredninger som har pågått parallelt med arbeidet med tilpasningen av pensjonslovene til ny folketrygd. Medlemmene fra Akademikerne, Unio, Arbeidsgiverforeningen Spekter og Arbeidsdepartementet har kommet i tillegg til Banklovkommisjonens 19 faste medlemmer. I tillegg oppnevnte Finansdepartementet et særskilt medlem fra NHO i tilknytning til arbeidet med pensjon. Dette medlemmet har deltatt i pensjonsarbeidet i stedet for Banklovkommisjonens ordinære medlem fra NHO.

For å få best mulig grunnlag for sin behandling og vurdering av om det er behov for at pensjonslovene inneholder en adgang til sikring av uførepensjon og eventuelt hvordan slike ordninger best kan tilpasses ny uføretrygd i folketrygden, har Banklovkommisjonen på samme måte som under arbeidet med tilpasning av pensjonslovene til ny alderspensjon i folketrygden, overlatt det forberedende arbeidet til en arbeidsgruppe. Arbeidsgruppen har stort sett bestått av mange av de samme deltakerne som var med under arbeidet med alderspensjon. Arbeidsgruppen har blant annet bestått av representanter fra store pensjonsinstitusjoner, Finans Norge, Finanstilsynet, Pensjonskasseforeningen, Akademikerne, Landsorganisasjonen, Unio, YS, Hovedorganisasjonen Virke, Næringslivets Hovedorganisasjon, Arbeidsgiverforeningen Spekter, Arbeidsdepartementet, Fafo og forsikringsmeglings- og aktuarfirmaet Norwegian Insurance Partner AS.

3 Gjeldende uføreytelser i folketrygden

3.1 Innledning

Uføreytelser fra folketrygden har eksistert i vel 50 år. I løpet av denne tiden har folketrygden gjennomgått flere omfattende endringer. Inntil mars 2010 var folketrygdens uførepensjonsordning delt i tidsbegrenset uførestønad og uførepensjon. De fleste som mottok uføreytelser fram til dette tidspunktet hadde først mottatt sykepenger som følge av sykemelding i ett års tid. Det normale var at det deretter ble gjennomført en periode med rehabilitering og/eller attføring der vedkommende mottok rehabiliteringspenger eller attføringspenger, se de tidligere kapitlene 10 og 11 i folketrygdloven. Dersom behandlings- eller attføringstiltak ikke medførte at vedkommende kunne gjenoppta arbeid på nivå med tidligere arbeidssituasjon, kunne det innvilges uføreytelser i form av tidsbegrenset uførestønad eller varig uførepensjon. Tidsbegrenset uførestønad ble beregnet på samme måte som korttidsytelsene rehabiliteringspenger og attføringspenger, mens uførepensjonen er knyttet opp til regelverket for beregning av alderspensjon. Ved lov 19. desember 2008 nr. 106 som trådte i kraft 1. mars 2010, ble det gjort endringer i folketrygdloven kapittel 11 som innebar at rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad ble erstattet av en ny tidsbegrenset inntektssikringsordning (arbeidsavklaringspenger). Ordningen med arbeidsavklaringspenger er nærmere beskrevet nedenfor i avsnitt 5.2.

Ved lov 16. desember 2011 nr. 59 ble det videre vedtatt å erstatte gjeldende uførepensjonsordning i folketrygdloven kapittel 12 med en ny uføretrygdordning (se vedlegg 1 i utredningen her). Disse endringene er ennå ikke trådt i kraft. Den nye uføretrygdordningen i folketrygden er utførlig beskrevet nedenfor i avsnitt 5.1. Gjeldende regler om uførepensjon i pensjonslovene og utformingen av uføreytelsene i disse pensjonsordningene, er bygd på gjeldende regler om uførepensjon i folketrygdloven kapittel 12, se kapittel 4 nedenfor. I dette kapitlet gis det derfor en beskrivelse av disse reglene i folketrygdloven. Det fokuseres her på rett til uførepensjon for arbeidstakere som følge av at det er disse medlemmene som også kan være medlem av eller har vært medlem av tjenestepensjonsordninger. Andre gruppers rett til uføreytelser fra folketrygden er ikke omtalt.

3.2 Vilkår for uførepensjon

For å kunne få rett til varig uførepensjon stilles det både vilkår om medlemskap og medlemstid i folketrygden (§§ 12-2 og 12-3), alder (§ 12-4), gjennomgått relevant rehabilitering eller attføring (§ 12-5), samt krav om nedsatt arbeidsevne av en viss størrelse som skyldes sykdom, skade eller lyte (§ 12-6).

1) Det følger av folketrygdloven § 12-2 at man må være medlem av folketrygden de siste tre år før uføretidspunktet for at man i utgangspunktet skal ha rett til uførepensjon, men for yngre arbeidstakere er kravet satt ned til ett år. I enkelte tilfelle fravikes kravet om tidligere medlemstid som følge av tidligere opptjening i folketrygden, jf. § 12-2 tredje og fjerde ledd. Ved yrkesskade gjelder ikke dette tre-årskravet, jf. § 12-18 første ledd bokstav a).

Uføretidspunktet er nærmere definert i lovens § 12-10 og knytter seg til det tidspunkt vedkommende fikk sin inntektsevne/arbeidsevne varig redusert med minst halvparten. Dette tidspunktet er viktig å fastslå av ulike årsaker. For det første er dette tidspunktet viktig for å fastslå om vedkommende oppfyller kravet til forutgående medlemstid for rett til uførepensjon. For det andre har dette tidspunktet betydning for beregning av størrelsen på uførepensjonen siden pensjonspoengene før uføretidspunktet bestemmer pensjonspoengene fra uføretidspunktet fram til fylte 67 år.

Det er videre et krav for rett til uførepensjon at vedkommende fortsatt er medlem av folketrygden, jf. § 12-3, med mindre vedkommende har en samlet botid i Norge på minst 20 år. Heller ikke kravet om fortsatt medlemskap gjelder ved yrkesskade, jf. § 12-18 første ledd bokstav b).

2) Uførepensjon kan gis til personer som er mellom 18 og 67 år. Nedre aldersgrense på 18 år har sin bakgrunn i at det før dette tidspunktet normalt vil være uklart hva nedsettelsen av uføregrad faktisk vil bli. Foreldre vil også fram til 18 år ha et forsørgeransvar for vedkommende. Etter 67 år vil man uansett ha rett på alderspensjon. For de som har fylt 62 år og som har rett til fleksibel alderspensjon, følger det av folketrygdloven § 12-4 annet ledd at vedkommende må ha hatt en pensjonsgivende inntekt på minst folketrygdens grunnbeløp i året før uføretidspunktet eller minst tre ganger G i løpet av de siste tre årene før uføretidspunktet for å kunne kreve uførepensjon. Det ble her lagt vekt på hensynet til å unngå uønskede tilpasninger fra personer som har valgt å ta ut alderspensjon og samtidig har trukket seg ut av arbeidslivet. Dette talte for et krav om et relativt stort inntektsbortfall, se også Prop. 18 L (2010–2011) side 24 til 25. I folketrygdloven § 19-10 tredje ledd, jf. § 20-14 tredje ledd, er det fastsatt begrensninger i retten til uttak av alderspensjon ved siden av uføretrygd som innebærer at samlet kompensasjonsgrad ikke kan tilsvare mer enn 100 prosent. Bakgrunnen for bestemmelsen er at dersom det ikke åpnes for at personer med gradert uførepensjon skal kunne ta ut alderspensjon, vil det skape et press for å øke uføregraden, se Prop. 82 L (2009–2010) side 4, jf. Prop. 130 L (2010–2011) side 160. Dersom samlet pensjonsgrad er høyere enn 100 prosent må uttaksgraden av alderspensjon reduseres.

3) For å ha rett til uførepensjon må mottakeren «ha gjennomgått hensiktsmessig behandling for å bedre arbeidsevnen», jf. folketrygdloven § 12-5. Vedkommende må normalt også ha gjennomført eller forsøkt å gjennomføre arbeidsrettede tiltak uten at inntektsevnen er bedret eller tilstrekkelig bedret. Både behandling og arbeidsrettede tiltak vil skje gjennom ordningen med arbeidsavklaringspenger, jf. folketrygdloven kapittel 11 (se nedenfor i avsnitt 5.2). Uten gjennomføring av slike tiltak, vil uførepensjon bare kunne tilstås dersom det er åpenbare grunner som tilsier at tiltakene ikke er hensiktsmessige.

Av folketrygdloven § 12-5 annet ledd framgår det at ved vurderingen av hva som er hensiktsmessig skal det legges vekt på alder, evner, utdanning, yrkesbakgrunn og arbeidsmuligheter, herunder muligheter for pendling eller flytting. Videre må det ved framsettelse av et krav om uførepensjon, dokumenteres at funksjonsevnen har vært vurdert av lege eller annet fagpersonell.

4) Et sentralt vilkår for uførepensjon er at det er en sykdom, skade eller lyte som er varig som er årsaken til at inntektsevnen er nedsatt, jf. folketrygdloven § 12-6. Hensikten med slikt krav om årsakssammenheng er å avgrense mot tilfelle av redusert inntektsevne som skyldes sosiale eller økonomiske problemer. Det nærmere innholdet av «lyte» er ikke klart. Rettspraksis viser imidlertid at det kan spille en selvstendig rolle der man har mentale tilstander som ikke naturlig kan henføres under lovens begrep sykdom eller skade, men som likevel er medisinsk invalidiserende. I forarbeidene til folketrygdloven er psykisk utviklingshemming nevnt som et eksempel. Den medisinske lidelsen må ha medført en varig funksjonsnedsettelse som gjør at den er hovedårsaken til nedsettelsen av inntektsevnen.

5) Det er ikke en hvilken som helst varig nedsettelse av inntektsevne som utløser et krav på uførepensjon. Nedsettelsen må være minst halvparten, det vil si uføregraden må være på 50 prosent eller mer, jf. folketrygdloven § 12-7. Ved yrkesskade ytes uførepensjon ned til en uføregrad på 30 prosent, jf. § 12-18 første ledd bokstav d).

Ved vurderingen av størrelsen på nedsatt inntektsevne skal inntektsmulighetene (persongivende inntekt) i ethvert arbeid før sykdommen, skaden eller lytet oppstod, sammenlignes med tilsvarende muligheter på søknadstidspunktet. Det skal legges vekt på alder, evner, utdanning, yrkesbakgrunn, arbeidsmuligheter på hjemstedet og arbeidsmuligheter på andre steder der det er rimelig at vedkommende tar arbeid. I forskrift 25. mars 1997 nr. 266 om fastsetting og endring av uføregrad i forhold til pensjonsgivende inntekt er det gitt nærmere retningslinjer for denne vurderingen. Inntekt før uførhet skal oppjusteres i takt med endringer i folketrygdens grunnbeløp (G).

3.3 Beregningsgrunnlaget for uførepensjonen og fastsettelse av dens størrelse

Hel uførepensjon gis de som har tapt hele sin inntektsevne. Ved delvis tap av inntektsevnen gis en gradert uførepensjon som svarer til uføregraden. Graderingen skjer med intervaller på fem prosent, jf. folketrygdloven § 12-11.

Fastsatt uføregrad skal revurderes dersom det skjer vesentlig endring i forhold av betydning for inntekts- og arbeidsevnen. Inntekter etter uførhet som overstiger det som er lagt til grunn i beregningsgrunnlaget og en friinntektsgrense på 1 G, vil således medføre at uføregraden vil bli gjenstand for revurdering, jf. folketrygdloven § 12-12 og lagmannsrettens dom i Rettens Gang 2012 side 1562. Ved melding til folketrygden om inntektsendring på grunn av arbeid, kan man beholde retten til å få tilbake hele uføreytelsen i inntil fem år selv om man overskrider inntektsgrensen på 1 G (hvilende pensjonsrett). Perioden på fem år kan forlenges.

Dagens uførepensjon i folketrygden er nært koblet opp mot gammel alderspensjon, jf. folketrygdloven kapittel 19. Dette innebærer at uførepensjonen er bygget opp på samme måte som alderspensjonen, og full uførepensjon tilsvarer om lag den alderspensjonen vedkommende ville ha opptjent ved fylte 67 år. Uførepensjonen består derfor av grunnpensjon, tilleggspensjon og/eller særtillegg, jf. folketrygdloven § 12-13. Grunnpensjonen utgjør 1 G eller 85 prosent av G om man er gift. For å få rett til full grunnpensjon må vedkommende ha en trygdetid og en framtidig trygdetid fram til og med det året vedkommende vil fylle 66 år som til sammen utgjør minst 40 år, jf. §§ 3-2, 3-5 og 3-6. Ved yrkesskade reduseres ikke ytelsen om medlemstiden er kortere enn 40 år, se § 12-18 tredje ledd, jf. § 3-30.

Tilleggspensjonen beregnes på bakgrunn av sluttpoengtall på samme måte som gammel alderspensjon, se folketrygdloven § 12-13, jf. §§ 3-8 til 3-12. Pensjonspoeng tjenes opp ved inntekt over 1 G. Ved beregningen regnes inntekt mellom 1 og 6 G fullt ut, mens inntekt mellom 6 og 12 G medregnes med 1/3. Sluttpoengtallet er gjennomsnittet av de 20 høyeste poengtallene. For uførepensjon regnes det med både faktiske pensjonspoeng på grunnlag av pensjonsgivende inntekt og framtidig pensjonspoeng beregnet på grunnlag av gjennomsnittet av tidligere opptjente pensjonspoeng før uføretidspunktet, jf. §§ 3-17 og 3-18, se § 3-30 første ledd bokstav c) ved yrkesskade. I folketrygdloven § 3-18 tredje ledd er det gitt særlige regler om beregning av tilleggspensjonspoeng for årene fra uføretidspunktet og fram til fylte 67 år. For rett til full tilleggspensjon må faktisk medlemstid og framtidig medlemstid fram til og med det året vedkommende fyller 66 år, være 40 år eller mer. Særtillegget kommer i stedet for tilleggspensjon dersom vedkommende ikke har rett til tilleggspensjon eller har rett til en tilleggspensjon som er mindre enn særtillegget, jf. § 3-3. For enslige utgjør særtillegget 1 G.

Dersom uførepensjonisten forsørger barn under 18 år, kan det ytes et barnetillegg, se folketrygdloven § 12-13 femte ledd, jf. § 3-25. Barnetillegg er behovsprøvd mot inntekt og utgjør inntil 0,4 G per barn per år. Det er ikke satt noen øvre grense for antall barn. Behovsprøvingen skjer ved at tillegget reduseres med 50 prosent av inntekt ut over et fribeløp, jf. § 3-26. Uførepensjonister som forsørger ektefelle kan også ha rett til ektefelletillegg, se § 12-13, jf. § 3-24. Fullt ektefelletillegg utgjør 0,5 G. Ektefelletillegget er behovsprøvd mot uførepensjonistens og ektefelles inntekt. Det skjer ingen gradering av barnetillegget eller ektefelletillegget i forhold til uføregrad, jf. § 12-11 siste ledd.

3.4 Opphør og overgang til alderspensjon

Uførepensjonen utbetales til og med det året vedkommende fyller 66 år, med mindre vedkommende gjenvinner inntektsevnen før dette. Uførepensjonen erstattes da av alderspensjon.

Når det gjelder uførepensjonisters opptjening av rett til alderspensjon etter gammel alderspensjonsordning i folketrygden fastsettes opptjeningen administrativt, ved hjelp av antatte framtidige pensjonspoeng fra og med det året de blir uføre, jf. folketrygdloven § 3-17. Utgangspunktet er at framtidige pensjonspoeng skal tilsvare poengene som vedkommende kunne forventes å opptjene som fullt arbeidsfør fram til og med fylte 66 år. Normalt fastsettes det derfor framtidige pensjonspoeng til og med fylte 66 år, det vil si året før overføring til alderspensjon. Ved full uførepensjon får vedkommende godskrevet alle pensjonspoeng, mens det ved gradert uførepensjon godskrives en andel av pensjonspoengene tilsvarende uføregraden.

I forhold til ny alderspensjonsordning skjer godskrivingen av opptjening basert på en antatt inntekt. Den antatte inntekten beregnes på grunnlag av fastsatte framtidige pensjonspoeng i uførepensjonen. Den årlige opptjeningen tilsvarer 18,1 prosent av den antatte inntekten.

3.5 Tall for gjeldende uførepensjon i folketrygden

Statistikk fra NAV sine hjemmesider for folketrygden viser at det per 30. juni 2013 var i alt 307 133 mennesker med uførepensjon fra folketrygden (uførepensjonister), mens 166 583 mottok arbeidsavklaringspenger.[1] Til sammenligning var det på samme tidspunkt 66 596 helt arbeidsledige.[2] Videre var det 781 536 alderspensjonister per 30. juni 2013.[3] Antallet uførepensjonister utgjorde henholdsvis 9,4 prosent av befolkningen. I tillegg var 5,1 prosent av befolkningen på arbeidsavklaringspenger (totalt 14,5 prosent med uførepensjonister), se også nedenfor i avsnitt 5.2. I løpet av perioden 2004 til 2013 har beholdningen av antall uføre steget med ca. 5 000 personer – en økning på 1,51 prosent. Som en prosentvis andel av befolkningen hensyntatt befolkningsveksten i samme perioden er det imidlertid en nedgang i antall uføre på 1,0 prosent. Det er flere kvinner enn menn som mottar uførepensjon, og fra 2011 til 30. juni 2013 har veksten vært noe større for kvinner enn for menn. Dette til tross for en befolkningsvekst med en høyere mannsandel.

I tabellene 3.1 til 3.3 er det sett på hvor mange prosent av befolkningen som mottar uførepensjon i forhold til ulike aldersgrupper per 30. juni 2013. Tabell 3.1 gjelder et gjennomsnitt av befolkningen. I tabellene 3.2 og 3.3 er det gjort en fordeling i forhold til kjønn. Ordningen med foreløpig uførestønad ble avviklet 1. januar 2012 og er således ikke tatt med her.

Tabell 3.1 Prosent av befolkningen som mottar uførepensjon fra folketrygden i forhold til alder.

Aldersgruppe

Prosent av befolkningen i aldersgruppen

50-54

12,7

55-59

19,0

60-64

28,8

65-67

37,1

Kilde: NAV.

Tabell 3.2 Prosent av befolkningen som mottar uførepensjon fra folketrygden i forhold til alder. Kvinner.

Aldersgruppe

Prosent av befolkningen i aldersgruppen

50-54

15,3

55-59

23,0

60-64

34,2

65-67

43,2

Kilde: NAV.

Tabell 3.3 Prosent av befolkningen som mottar uførepensjon fra folketrygden i forhold til alder. Menn.

Aldersgruppe

Prosent av befolkningen i aldersgruppen

50-54

10,2

55-59

15,2

60-64

23,6

65-67

31,1

Kilde: NAV.

4 Uføreytelser i tjenestepensjonsordninger

4.1 Innledning

I privat sektor stiller lov om obligatorisk tjenestepensjon vilkår om at foretakets tjenestepensjonsordning skal gi rett til to ytelser – alderspensjon og premie- og innskuddsfritak ved uførhet, jf. lov om obligatorisk tjenestepensjon §§ 4 annet ledd og 5 første ledd. Premie- og innskuddsfritak ved uførhet er knyttet til muligheten for at arbeidstakere blir uføre. Ved uførhet sikres da videre opptjening/oppbygging av rett til alderspensjon i den perioden man er ufør, jf. foretakspensjonsloven § 6-6 og innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd. Premie- og innskuddsfritaket er således en sikring av at uføre arbeidstakere oppnår en alderspensjon på et nivå som kan sammenlignes med det de ville fått om de hadde hatt muligheten til å forbli i sitt arbeid fram til opptjeningsalder (normalt 67 år). Dette er ingen ytelse som sikrer noen inntektskompensasjon som følge av redusert eller bortfalt arbeidsmulighet på grunn av uførhet i den perioden man ellers hadde arbeidet fullt og skulle levd av arbeidsinntekt.

Sikringen av en uføreytelse i form av en løpende uførepensjon eller engangsutbetaling som følge av at det inntreffer uførhet, er ikke obligatorisk i privat sektor. Etter foretakspensjonsloven kapittel 6 kan foretaket velge at tjenestepensjonsordningen også skal omfatte en løpende uføreytelse som normalt innebærer at arbeidstakerne sikres en løpende inntekt som ufør på samme nivå som alderspensjonen. Innskuddspensjonsloven § 2-4 fastsetter at foretak med innskuddspensjonsordninger kan tegne særskilt forsikring etter foretakspensjonsloven som gir medlemmene rett til uførepensjon.

Nedenfor i avsnitt 4.2 er det gitt en nærmere beskrivelse av uføreordningen i foretakspensjonsloven. I stedet for uførepensjon etter foretakspensjonsloven kapittel 6 kan et foretak tegne andre forsikringsdekninger som ikke er koblet til tjenestepensjonsordningen, men som sikrer arbeidstakerne utbetalinger ved uførhet. En del eksempler på slike ordninger er gitt nedenfor i avsnitt 4.4.

Utforming av uførepensjonsytelser for tjenestepensjonsordninger i offentlig sektor gjennom lov 28. juli 1949 nr. 26 om Statens pensjonskasse vil ikke være direkte relevant eller ha direkte sammenligningsverdi i forhold til private tjenestepensjonsordninger. For det første vil det i forhold til offentlige tjenestepensjonsordninger være snakk om utforming av regelverk for uførepensjon i én konkret pensjonsordning for de som er omfattet at Statens pensjonskasse og ikke en rammelovgivning som i privat sektor. Rammelovgivningen i privat sektor skal derimot dekke et vidt spekter av ulike pensjonsordninger. Videre er de offentlige tjenestepensjonsordningene basert på en bruttotankegang som reflekterer den samlete pensjonsytelse fra folketrygden og den offentlige tjenestepensjonsordningen. Dette gir seg utslag i den konkrete utformingen av lovverket for de offentlige tjenestepensjonsordningene og i valget av ytelsesnivå. Utformingen av uførepensjon i de offentlige tjenestepensjonsordningene gir imidlertid et eksempel på utforming av en uførepensjonsordning og til tilpasning til ny uføretrygd i folketrygden. Arbeidsdepartementet arbeidet i lengre tid med utkast til en tilpasning av uførepensjonsbestemmelsene i lov om Statens pensjonskasse til ny uføretrygd. Utkast til lovendringer ble sendt på høring 21. juni 2013. Høringsfristen var satt til 22. august 2013. Proposisjon om saken ble avgitt 4. oktober 2013. I Prop. 202 L (2012–2013) Endringer i lov om Statens pensjonskasse og enkelte andre lover (ny uførepensjonsordning) framlegger Arbeidsdepartementet et lovutkast som i all hovedsak er i samsvar med høringsutkastet. I avsnitt 4.5 nedenfor er det gitt en kort oversikt over forslagene i proposisjonen til ny uføreordning i offentlige tjenestepensjonsordninger.

4.2 Uførepensjon etter foretakspensjonsloven kapittel 6

Uførepensjonsordningen i foretakspensjonsloven kapittel 6 (vedlegg 2 i utredningen her) bygger på hovedprinsippene i gjeldende uførepensjonsordning i folketrygden, jf. folketrygdloven kapittel 12 og beskrivelsen ovenfor i kapittel 3. Dette innebærer blant annet at det er en nær sammenheng mellom uførepensjonens størrelse og alderspensjonen. Videre skal uføregraden i folketrygden normalt legges til grunn eller fastsettes etter folketrygdens regler.

Vilkår for uførepensjon

Uførepensjon fra tjenestepensjonsordning etter foretakspensjonsloven kapittel 6 ytes til medlemmer av pensjonsordningen og eventuelt til fratrådte arbeidstakere som gjennom fripolisen har opparbeidet seg en rett til uførepensjon etter regelverket i pensjonsordningen.

Regelverket i pensjonsordningen skal fastsette minstekravet til uføregrad for rett til uførepensjon. Minstekravet til uføregrad kan være fra 20 prosent til 50 prosent, jf. foretakspensjonsloven § 6-1 første ledd. Dette innebærer at kravet til uføregrad kan settes lavere enn i folketrygden. Ved å sette kravet til uføregrad i regelverket for pensjonsordningene lavere enn i folketrygden vil man kunne ha en forventning om at arbeidstakers uføregrad holdes så lav som mulig over tid, i stedet for at man opplever et press på å få satt uføregraden slik at den oppfyller et minstekrav på 50 prosent. Ved en lavere prosentsats som gir rett til uførepensjon kan vedkommende også tenkes å forbli lenger i arbeidslivet enn om vedkommende hadde jobbet fullt en stund til og gjennom det bli påført en høyere uføregrad.

De nærmere reglene om fastsettelse av uføregraden i det enkelte tilfelle framgår av foretakspensjonsloven § 6-2. Dersom det er fastsatt en uføregrad etter folketrygden (som dermed normalt vil være 50 prosent eller mer) skal denne legges til grunn. I andre tilfeller skal uføregraden fastsettes etter folketrygdens regler i samsvar med pensjonsordningens regelverk. Når det gjelder de nærmere regler og prinsipper for fastsettelse av uføregrad etter folketrygden vises det til beskrivelsen ovenfor i avsnitt 3.2. Når særlige grunner foreligger er det åpnet for at fastsettelse av uføregraden kan skje på en annen måte.

Uførheten må ha vart i minst ett år for at uførepensjonen skal kunne begynne å løpe, jf. § 6-1 annet ledd. I denne perioden vil arbeidstakeren normalt ha rett på sykepenger fra folketrygden som dekker hele tapet av arbeidsinntekt. Uførepensjonen fra tjenestepensjonsordningen vil dermed normalt begynne å løpe i den perioden vedkommende kan ha krav på arbeidsavklaringspenger fra folketrygden. Det vises til avsnitt 5.2 nedenfor. Arbeidsavklaringspengene vil imidlertid kunne ha betydning for uførepensjonens størrelse, se nedenfor i dette avsnitt. I henhold til foretakspensjonsloven § 6-1 fjerde ledd kan det i pensjonsordningens regelverk fastsettes som vilkår for utbetaling av uførepensjonen at medlemmet har fått innvilget krav om ytelser etter folketrygdloven. Denne bestemmelsen var tidligere inntatt i foretakspensjonsloven § 2-3 tredje ledd. Det legges til grunn at det kan være tilfeller hvor arbeidstaker som følge av krav til medlemskap, manglende medlemstid og lignende ikke har krav på ytelse fra folketrygden, men likevel kan ha krav på uførepensjon fra tjenestepensjonsordning. Et særlig spørsmål er i så fall om uførepensjonen fra pensjonsordningen også skal dekke manglende folketrygd, jf. foretakspensjonsloven § 6-3 annet ledd annet punktum.

Siden en tjenestepensjonsordning er en kollektiv forsikringsdekning stilles det ikke spørsmål om arbeidstakers helse ved innmelding av en arbeidstaker i en foretakspensjonsordning. Det kan dermed tenkes tilfelle der arbeidstaker ved innmelding i pensjonsordning vet at det er oppstått skade eller sykdom som på et senere tidspunkt medfører uførhet. For å unngå slike tilfeller er det vanlig å innta såkalte karensbestemmelser i regelverket for pensjonsordningen som innebærer at et medlem ikke har rett til uførepensjon ved uførhet som skyldes sykdom, skade eller lyte som medlemmet led av og som medlemmet må antas å ha kjent til ved opptak som medlem av pensjonsordningen og som medfører arbeidsuførhet innen to år etter medlemsopptaket, jf. forsikringsavtaleloven § 19-10. Karensreglene kan også ses i sammenheng med kravet i foretakspensjonsloven § 3-8 om at en arbeidstaker må være arbeidsfør for å bli tatt opp som medlem av pensjonsordningen.

Beregningsgrunnlaget for uførepensjon og fastsettelse av uførepensjonens størrelse

Det følger av foretakspensjonsloven § 6-3 første ledd at full uførepensjon skal svare til den alderspensjon som medlemmet har rett til etter pensjonsordningens regelverk. Størrelsen på full alderspensjon vil i ytelsesbaserte pensjonsordninger normalt være angitt som en prosent av lønn inntil 12 G, med fradrag for beregnet folketrygd, jf. foretakspensjonsloven §§ 5-2 første ledd og 5-5. Om arbeidstakeren har rett til en uførepensjon i samsvar med full alderspensjon, vil bero på tjenestetiden beregnet fra opptakstidspunktet som medlem i pensjonsordningen og fram til nådd opptjeningsalder i pensjonsordningen, jf. foretakspensjonsloven § 4-3 tredje ledd. Dersom denne beregnete tjenestetiden svarer til full tjenestetid i pensjonsordningen vil vedkommende ha krav på en uførepensjon lik alderspensjonen. Ved kortere tjenestetid vil det skje en forholdsmessig avkortning av ytelsen.

Uførepensjonen vil bli beregnet på grunnlag av den lønn som vedkommende hadde på tidspunktet for uførheten, jf. § 6-5 første ledd. Lønnsgrunnlaget etter foretakspensjonsloven vil kunne avvike fra den personinntekten som det tas utgangspunkt i ved beregning av ytelsene i folketrygdloven ved at det i regelverket for pensjonsordningen blant annet kan fastsettes at det skal ses bort fra varierende og midlertidige tillegg, jf. foretakspensjonsloven § 6-7, jf. § 5-4.

I innskuddspensjonsordninger vil det ikke være fastsatt noen alderspensjonsytelse. Alderspensjonen i innskuddspensjonsordninger vil bero på størrelsen av den pensjonskapital man bygger opp fram til uttak av alderspensjon gjennom innskuddsinnbetalinger og tilført avkastning. Omfatter innskuddspensjonsordningen rett til uførepensjon i samsvar med bestemmelsene i foretakspensjonsloven kapittel 6, beregner man i disse tilfellene en alderspensjon på samme måte som i en foretakspensjonsordning, det vil si som en prosent av lønn. Dette innebærer at det i slike tilfeller ikke er en direkte kobling mellom den alderspensjon innskuddspensjonsordningen vil gi og uførepensjonens størrelse, jf. innskuddspensjonsloven § 2-4.

Ved fastsettelse av uførepensjonens størrelse vil det skje et fradrag for beregnet uførepensjon fra folketrygden, jf. foretakspensjonsloven § 6-7 første ledd, jf. § 5-5. På samme måte som for alderspensjonen i ytelsesbaserte foretakspensjonsordninger vil beregnet folketrygd kunne avvike fra den faktiske ytelsen som kommer til utbetaling fra folketrygden.

Det kan også skje fradrag for andre ytelser, jf. foretakspensjonsloven § 6-4. For det første kan det i regelverket for pensjonsordningen fastsettes at det skal gjøres fradrag for eventuell erstatning for tap i ervervsevne fra yrkesskadeforsikring. Slik yrkesskadeforsikring er obligatorisk for arbeidsgiver å tegne. For det andre framgår det av forskrift 1. desember 2000 nr. 1212 til lov av 24. mars 2000 nr. 16 om foretakspensjon kapittel 5 at det skal gjøres fradrag i uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen ved utbetaling av arbeidsavklaringspenger. Slikt fradrag skal etter forskriftens § 5-2 gjøres når beregnet ytelse (summen av beregnete arbeidsavklaringspenger og uførepensjon fra pensjonsordningen) utgjør mer enn 70 prosent av lønn. I slike tilfeller skal fradraget i pensjonen tilføres pensjonsordningens premiefond.

Det kan i regelverket for pensjonsordningen fastsettes at det skal utbetales barnetillegg i tillegg til uførepensjonen. En markedsstandard ved barnetillegg i foretakspensjonsordninger har vært 10 prosent av uførepensjonen. Tidligere var det vanlig å begrense barnetillegg oppad til seks barn i vilkårene selv om det ikke er satt noen slik grense i loven, men denne begrensningen har blitt fjernet i de senere år. Barnetillegget ytes til barn som er under fylte 21 år og som medlemmet forsørger eller har plikt til å forsørge.

Uførepensjon under utbetaling reguleres i samsvar med det som gjelder for alderspensjon i foretakspensjonsordninger. Det vil si ved eventuelt overskudd tilført pensjonistenes overskuddsfond, jf. foretakspensjonsloven § 5-10 annet ledd. Foretaket kan ha forpliktet seg til å tilføre midler til pensjonistenes overskuddsfond og gjennom dette ha påtatt seg et ansvar for å dekke årlig regulering om overskuddet et år ikke er tilstrekkelig til å sikre regulering, jf. foretakspensjonsloven § 5-11.

Opphør og eventuell overgang til alderspensjon

Det følger av foretakspensjonsloven § 6-1 tredje ledd at uførepensjonen skal løpe så lenge som mottakers uføregrad er så høy som minstekravet til uføregrad fastsatt i pensjonsordningens regelverk. På samme måte som for gjeldende uførepensjon i folketrygden, er faktisk uføregrad nært koblet til den arbeidsinntekt uførepensjonsmottakeren oppnår til enhver tid. Dersom arbeidsinntekten blir høyere enn uføregraden skulle tilsi, vil uføregraden bli redusert. Faller uføregraden under det minstenivået som er fastsatt i regelverket for pensjonsordningen, vil utbetaling av uførepensjon stanse. Pensjonsinnretningene legger i sine premieberegninger og beregning av nødvendige avsetninger for uførepensjon, inn faktorer for slik reaktivering av mottakere av uførepensjon (se nedenfor i avsnittet her).

Rett til uførepensjon faller bort ved død. Uførepensjonen vil også opphøre og erstattes av alderspensjon ved nådd opptjeningsalder, jf. foretakspensjonsloven § 6-1 tredje ledd.

Nærmere om opptjening av rett til uførepensjon, oppbygging av avsetninger og premieberegning

Pensjonsordninger som omfatter uførepensjon etter foretakspensjonsloven kapittel 6 sikrer medlemmene rett til uførepensjon ved uførhet som inntreffer i medlemskapstiden før nådd opptjeningsalder for alderspensjon. Retten til uførepensjon opptjenes etter tjenestetid og i samsvar med de vilkår som framgår ovenfor. Det enkelte medlems rett til uførepensjon oppstår på uføretidspunktet, og fram til dette tidspunktet, eller fram til oppnådd opptjeningsalder, vil retten til uførepensjon utgjøre en urealisert risiko på pensjonsinnretningens hånd. Dersom arbeidstaker slutter i foretaket har vedkommende normalt beholdt en rett til uførepensjon i samsvar med tjenestetid, lønn og beregnet folketrygd på sluttidspunktet. Den opptjente retten til uførepensjon vil sammen med alderspensjonen omfattes av den fripolise som utstedes på fratredelsestidspunktet, jf. foretakspensjonsloven §§ 4-1 følgende. Ved uførhet etter at arbeidsforholdet er avsluttet, vil fripolisen gi rett til den del av uførepensjonen som er opptjent ved fratreden, i tilfelle i tillegg til den uførepensjon som ytes fra tjenestepensjonsordningen i det foretak hvor arbeidstakeren da er ansatt. I de senere år har imidlertid en god del foretak etter avtale med pensjonsinnretningen droppet fripoliseopptjeningen for uførepensjon, slik at uførepensjon i samsvar med foretakspensjonsloven kun sikres ved uførhet som inntreffer så lenge arbeidstakeren er medlem av pensjonsordningen. Slike ordninger etter foretakspensjonsloven uten fripoliseopptjening er nærmere beskrevet nedenfor i avsnitt 4.4.

Forsikringspremier for uførepensjon skal beregnes i samsvar med de prinsipper og regler som gjelder generelt for livsforsikring, det vil si i samsvar med bestemmelsene i forsikringsvirksomhetsloven § 9-3 og forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) §§ 2-1 følgende. Ved premieberegning vil det blant annet bli tatt hensyn til hvilken uførerisiko de enkelte medlemmer representerer, størrelsen av den uføreytelsen som i tilfelle kommer til utbetaling og lengden av forventet utbetalingsperiode. I tillegg kommer forhold som forventet avkastning på innbetalte premier, bortfall av rett til uførepensjon ved nådd opptjeningsalder for alderspensjon eller ved død før dette tidspunktet og mulighet for reaktivering. Uførepremien vil reflektere de forsikringsmessige avsetninger som forsikringsvirksomhetslovens alminnelige regler (§§ 9-15 følgende) krever at pensjonsinnretningene skal ha for å sikre de forpliktelser pensjonsinnretningen har påtatt seg, samt kostnader ved å forvalte og utbetale uførepensjonen.

I de tilfeller medlemmet er sikret rett til opptjent pensjon (fripolise) etter opphør av medlemskap, innbetales det premie både for å dekke den premiereserven som sikrer denne opptjente pensjonen, og en risikopremie som dekker den delen som til enhver tid ikke er opptjent (se figur 4.1 som svarer til figur 13.3 inntatt i avsnitt 13.7.1 nedenfor). Ved opphør av medlemskap er medlemmet sikret den lineært opptjente pensjonen med tilhørende premiereserve. Denne premiereserven sikrer innbetaling av risikopremie for denne opptjente pensjonen (fripolisen) fram til opptjeningsalder gjennom frigjøring av risikopremie.

Når et uføretilfelle er inntrådt, skal retten til uførepensjon sikres ved avsetning som fullt ut tilsvarer kapitalverdien av de framtidige forpliktelser til utbetaling av årlig pensjon, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd. Premiereserven knyttet til den opptjente pensjonen frigjøres til risikoresultatet og det gjøres kun en avsetning på den utbetalende uførepensjonen (se figur 4.1).

Figur 4.1 Elementer i premieberegning for uførepensjon i en pensjonsordning etter foretakspensjonsloven kapittel 6.

Kilde: DNB Livsforsikring ASA, januar 2013.

Ved fastsettelse av pensjonsinnretningens pliktige avsetning på den utbetalende uførepensjon skjer det en vurdering basert på blant annet følgende størrelser:

pensjonsytelsen (fastsatt i pensjonsordningens regelverk),

opptjeningsalder for alderspensjon (fastsatt i pensjonsplanen og som angir slutten på uførepensjonens løpetid),

garantert rente (vil variere som følge av historiske variasjoner),

sannsynligheten for død (det vil si dødssannsynlighet fram til 67 år), og

sannsynlighet for reaktivering (denne avtar med alder og hvor lenge uførepensjonen har blitt utbetalt).

Reaktivering innebærer at uføregrad reduseres helt eller delvis gjennom at den enkelte uføres arbeidsevne er forbedret. Det at reaktivering benyttes ved fastsettelse av avsetningen betyr, spesielt for lave aldre, at avsetningen blir lavere enn om reaktivering ikke ble benyttet som faktor ved beregning av avsetningene. Dette er illustrert i figur 4.2 nedenfor der heltrukken linje viser avsetning av én krone i pensjonsytelse uten at det er tatt hensyn til reaktivering og stiplet linje viser avsetning av én krone i pensjonsytelse hvor det er tatt hensyn til reaktivering.

Figur 4.2 Avsetning av 1 krone i pensjonsytelse med og uten reaktivering. Heltrukken linje er uten reaktivering. Stiplet linje er med reaktivering

Kilde: DNB Livsforsikring ASA, juni 2013.

4.3 Tall for uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger

Finans Norge har på forespørsel fra Banklovkommisjonen innhentet data fra syv livsforsikringsselskaper med uførerettigheter fra fripoliser eller aktive tjenestepensjonsordninger. Disse tallene viser at det totalt er 82 300 uførepensjonister knyttet til private tjenestepensjonsordninger enten fra fripoliser eller aktive pensjonsordninger. Av disse er det 47 500 kvinner og 34 800 menn. Antallet mennesker med uførepensjon fra private tjenestepensjonsordninger vil være lavere enn totalantallet som følge av at enkelte både vil motta uførepensjon fra fripolise og som medlem av en tjenestepensjonsordning.

Det er antatt at de fleste aktive ytelsesbaserte foretakspensjonsordninger har tilknyttet uførepensjon. Dette omfatter i overkant av 288 000 personer. I tillegg er det en del innskuddspensjonsordninger som har tilknyttet uførepensjon etter foretakspensjonslovens regler. Av i overkant 1,08 millioner arbeidstakere med innskuddspensjon opplyser Finans Norge at 439 000 skal ha tilknyttet uførepensjon. En god del av disse innskuddspensjonsordningene er etablert etter konvertering fra ytelsesbasert foretakspensjonsordning, der uførepensjonen er blitt videreført. Det totale antall aktive medlemmer av private tjenestepensjonsordninger med uførepensjon antas derfor å være 727 000 personer, herav 34 prosent kvinner og 66 prosent menn. Det foreligger ikke tall for hvor mange som har fripoliser med uførerettigheter.

I tabellene 4.1 til 4.3 er det gjort beregninger av uføreandelen i forhold til pensjonsgrunnlag (inntekt), uføregrad og kjønn. Uføreandelen i tabellene er beregnet med totalt antall uføre dividert med samlet antall aktive. Som følge av at det ikke foreligger tall for hvor mange fripoliser som har uførerettigheter vil uføreandelen ha en viss usikkerhet.

Tabell 4.1 Uføreandel i forhold til aktive forsikrede med uførerett i forhold til pensjonsgrunnlag og uføregrad.

Totalt

Antall

Pensjonsgrunnlag

Andel

Uføregrad

Andel

Antall aktive forsikrede m/uførerett

726 851

< 4 G

43,9 %

100 %

78,7 %

Herav uføre

82 257

4 G – 6 G

43,6 %

50-99 %

14,6 %

Uføreandel

11,32 %

6 G – 9 G

10,1 %

< 49 %

6,7 %

Andel kvinner i bestand

33,8 %

> 9 G

2,5 %

Kilde: Finans Norge.

Tabell 4.2 Uføreandel menn i forhold til aktive menn med uførerett i forhold til pensjonsgrunnlag og uføregrad.

Menn

Antall

Pensjonsgrunnlag

Andel

Uføregrad

Andel

Antall forsikrede

481 417

< 4 G

36,1 %

100 %

83,0 %

Herav uføre

47 508

4 G – 6 G

47,3 %

50-99 %

11,5 %

Uføreandel

9,87 %

6 G – 9 G

13,1 %

< 49 %

5,5 %

> 9 G

3,6 %

Kilde: Finans Norge.

Tabell 4.3 Uføreandel kvinner i forhold til aktive kvinner med uførerett i forhold til pensjonsgrunnlag og uføregrad.

Kvinner

Antall

Pensjonsgrunnlag

Andel

Uføregrad

Andel

Antall forsikrede

245 434

< 4 G

54,6 %

100 %

72,9 %

Herav uføre

34 749

4 G – 6 G

38,4 %

50-99 %

18,7 %

Uføreandel

14,16 %

6 G – 9 G

6,0 %

< 49 %

8,4 %

> 9 G

1,0 %

Kilde: Finans Norge.

Tabellene ovenfor viser at bestanden av forsikrede med rett til uføre i privat sektor består i en høy andel menn (64 prosent). Uføreandelen er høyere for kvinner (14,16 prosent) enn for menn (9,87 prosent). Dersom den samlete uføreandelen (11,32 prosent) korrigeres for utbetalinger fra fripoliser estimerer Finans Norge at samlet uføreandel er på 4,09 prosent.

Ser man på uføreandel i forhold til pensjonsgrunnlaget viser tabellene at 93 prosent av kvinnene har et pensjonsgrunnlag lavere enn 6 G, mens 83 prosent av mennene har et lavere pensjonsgrunnlag enn 6 G. For pensjonsgrunnlag høyere enn 6 G er uføreandel for menn høyere enn for kvinner. Når det gjelder uføregrad er det få som har en lavere uføregrad enn 50 prosent, som er minstekravet i folketrygden. Om dette skyldes at det er få som får konstatert en uføregrad som er lavere enn 50 prosent i private pensjonsordninger, eller om det i private pensjonsordninger i stor grad fastsettes en nedre grense på uføregraden på 50 prosent, foreligger det ikke tall på. Hovedinntrykket som Banklovkommisjonen har fått fra bransjen tyder imidlertid på at det er forholdsvis vanlig å fastsette et minstekrav til uføregrad i private tjenestepensjonsordninger på 20 prosent eller mer. Tabellene viser at 79 prosent av de uføre har en uføregrad på 100 prosent, hvorav 83 prosent for menn og 73 prosent for kvinner.

4.4 Andre kollektive uføreforsikringsordninger

1) Forsikringsselskapene tilbyr en rekke ulike uføredekninger og forsikringer knyttet til risikoen for uførhet som ikke har noen direkte tilknytning til foretakets tjenestepensjonsordning, og som derfor ikke omfattes av det skattegunstige regelverksregime som gjelder for tjenestepensjonsordninger. Ved uførhet kan disse forsikringene utløse engangsutbetalinger eller løpende ytelser. Et fellestegn ved disse produktene er at det ikke skjer noen opptjening av rett til utbetaling ved senere inntrådt uførhet i sammenheng med opparbeidet tjenestetid på samme måte som har vært vanlig i ordninger etter foretakspensjonsloven kapittel 6. Dette er rene risikoprodukter der det bare er medlemmer som omfattes av forsikringen til enhver tid som kan ha rett til ytelser ved inntrådt uførhet. Slutter arbeidstakeren i foretaket vil også retten til uføredekning i det avsluttede arbeidsforholdet bortfalle, og arbeidstakerens stilling ved uførhet vil da bero på hvilke uføredekninger som gjelder for det foretak hvor arbeidstakeren da er ansatt.

I senere år har det som nevnt ovenfor i avsnitt 4.2, vært en tendens i markedet at flere foretak ut i fra økonomiske vurderinger har valgt å kutte ut fripoliseopptjening av rett til uførepensjon. Et foretak vil som oftest gjennomføre dette ved å opprettholde en uførepensjonsordning i samsvar med reglene i foretakspensjonsloven kapittel 6 uten fripoliseopptjening. Alternativt kan foretaket bringe uføredekningen etter foretakspensjonsloven kapittel 6 til opphør og etablere en sykdomsforsikring eller gruppelivsforsikring med uførekapital for sine ansatte. Foretakene har således valgt å tegne uføredekninger for sine ansatte som er basert på rene risikoordninger. Disse uføreordningene varierer noe og omfanget og vilkårene vil avhenge av avtalen mellom forsikringsselskap og foretak.

2) En sykdomsforsikring eller gruppelivsforsikring kan inneholde en «uførekapitaldekning», som innebærer at det ved inntrådt uførhet av en viss størrelse og varighet, uavhengig av årsak, utbetales en engangsutbetaling til den ansatte. Engangsutbetalingen beskattes ikke som inntekt, men premien innberettes som inntekt og foretaket må betale arbeidsgiveravgift av premien. Dersom foretaket tidligere har hatt uføredekning i samsvar med foretakspensjonsloven kapittel 6 med rett til opptjening, vil det ved overgangen til sykdomsforsikring eller gruppelivsforsikring skje en utstedelse av fripolise til den enkelte arbeidstaker for den rett til uførepensjon som den enkelte har opptjent ut fra lønn og tjenestetid på avviklingstidspunktet.

3) Løpende ytelser ved uførhet uten oppsparing kan sikres i form av kollektiv uførerente som er regulert i forskrift 19. november 1999 nr. 1158 til utfylling og gjennomføring mv. av skatteloven av 26. mars 1999 nr. 14 § 15-41-2 bokstav j) og § 5-41-6. Noen stor utbredelse har ikke slike ordninger. Foretak og pensjonsinnretninger har i stedet valgt å etablere avtaler der løpende uførepensjonsytelser for arbeidstakerne fortsatt sikres i samsvar med foretakspensjonsloven kapittel 6, men uten fripoliseopptjening for tjenestetid etter endringstidspunktet. Man får da i prinsippet en ny uførepensjonsordning i forhold til den man hadde og det utstedes fripoliser til arbeidstakerne for allerede opptjent rett til pensjon ut fra lønn og tjenestetid på endringstidspunktet. Ofte har slike endringer skjedd samtidig med at foretaket har endret sin alderspensjonsordning fra ytelsesbasert foretakspensjon til innskuddspensjon, men etter det Banklovkommisjonen har fått opplyst har det også vært en tendens blant foretak som har beholdt sin ytelsesbaserte alderspensjonsordning å gå over fra uførepensjon med fripoliserett til uførepensjon uten fripoliserett.

4) Fra Finans Norge har Banklovkommisjonen fått opplyst at det ved utgangen av 2012 var 1 082 440 arbeidstakere som var sikret alderspensjon gjennom innskuddspensjonsordninger. Av disse var 438 510 (40,5 prosent) i tillegg sikret uførepensjon. De aller fleste av disse, 418 636 (38,6 prosent av de med alderspensjon sikret i innskuddspensjonsordninger), var uten fripoliseopptjening. Noen tilsvarende statistikk finnes ikke for de ytelsesbaserte foretakspensjonsordningene. For disse er det kun opplysninger om at slike ordninger tradisjonelt har sikret uførepensjon med fripoliseopptjening, men at det i de senere år har vært et økende antall ordninger som har droppet fripoliseopptjeningen.

4.5 Høringsutkast til uførepensjonsordning i offentlig sektor

Arbeidsdepartementet sendte ved høringsnotat av 21. juni 2013 et utkast til endringer i lov om Statens pensjonskasse og i en del andre lover ut på høring. Høringsnotatet innebar en tilpasning av uførepensjon fra offentlige tjenestepensjonsordning til ny uføretrygd i folketrygden. Høringsutkastet ble i all hovedsak fulgt opp i Prop. 202 L (2012–2013) Endringer i lov om Statens pensjonskasse og enkelte andre lover (ny uførepensjonsordning).

Arbeidsdepartementet uttaler innledningsvis i proposisjonen (side 5) at det har lagt vekt på å videreføre en god uføreordning for offentlig ansatte. Lovutkastet er tilpasset både den nye uføretrygden i folketrygden og nye skatteregler for uføreytelser.

Utkastet til ny uførepensjonsordning i offentlig sektor er basert på at uføreordningen blir en nettoordning slik at uførepensjonen beregnes som et direkte tillegg til uføretrygden fra folketrygden, se proposisjonen side 18. Beregningen av uførepensjon frikobles også fra beregningen av alderspensjon fra tjenestepensjonsordningen. Det er foreslått å skille mellom midlertidig uførepensjon og uførepensjon, der midlertidig uførepensjon skal gis til de som mottar arbeidsavklaringspenger fra folketrygden, se proposisjonen side 20.

Det er foreslått en nedre grense på 20 prosent uføregrad for å kunne ha rett til uførepensjon, se proposisjonen side 21. Etter gjeldende regler i offentlig sektor er det ikke fastsatt noen slik nedre grense.

Arbeidsdepartementet foreslår at full uførepensjon skal utgjøre tre prosent av pensjonsgrunnlaget (sluttlønn) opp til 6 G og i tillegg til et fast beløp på 0,25 G (21 051 kroner med gjennomsnittlig G for 2013). Prosentsatsen settes til 69 prosent for inntekt i intervallet 6-12 G og for inntekt opp til 6 G for personer som ikke har noen ytelse fra folketrygden. For å unngå at det inntektsuavhengige beløpet på 0,25 G blir for høyt i forhold til pensjonsgrunnlaget, begrenses beløpet til 6 prosent av pensjonsgrunnlaget. Det vil dermed være lavere enn 0,25 G dersom pensjonsgrunnlaget er lavere enn 4,17 G (355 000 kroner). Uførepensjonen skal justeres for tjenestetid og uføregrad. Samlet mener departementet at utkastet sikrer at offentlig ansatte i gjennomsnitt får like god kjøpekraft som med dagens ordning. Dette var en forutsetning i Prop. 130 L (2010–2011).

Når det gjelder barnetillegg har Arbeidsdepartementet vurdert to alternativer som begrenser barnetillegget for person med høyt pensjonsgrunnlag. Departementet har vurdert et fast kronebeløp per barn og en andel av pensjonsgrunnlaget (som i dag), men med en lavere sats enn dagens satser og en begrensning av pensjonsgrunnlaget som kan regnes med ved beregning av barnetillegget. Departementet falt ned på sistnevnte alternativ og forslår at barnetillegget skal utmåles som 4 prosent av pensjonsgrunnlaget opp til 6 G for hvert barn som forsørges, og at samlet barnetillegg begrenses til 12 prosent av pensjonsgrunnlaget opp til 6 G, se proposisjonen side 28.

Arbeidsdepartementet har vurdert om uførepensjonsordningen i de offentlige tjenestepensjonsordningene bør utformes som en ren forsikringsordning, altså som et rent risikoprodukt uten spareelement. Dette vil innebære at tjenestetid ikke vil påvirke størrelsen på uførepensjonen, og at personer som meldes ut av tjenestepensjonsordningen ikke vil få med seg noen oppsatt rett til uførepensjon. I proposisjonen side 19 legger Arbeidsdepartementet til grunn følgende:

«Beregningen av den nye uføretrygden i folketrygden som er vedtatt innført, er løsrevet fra pensjonssystemet og er målrettet mot å erstatte det inntektsbortfallet som uførheten leder til. Dette kan tale for at også uførepensjon fra tjenestepensjonsordningene utformes som et rent risikoprodukt.

De fleste høringsinstansene er i utgangspunktet positive til å legge om uførepensjonen til en ren forsikringsordning, men peker på at spørsmålet bør utredes mer. Departementet er enig i at det er behov for ytterligere utredning av spørsmålet. Det er viktig å se reglene for uførepensjon i privat og offentlig sektor i sammenheng, og det er foreløpig ikke avklart hvordan uføreordningen vil bli utformet i privat sektor.

Departementet foreslår at uførepensjonsordningen i de offentlige tjenestepensjonsordningene ikke utformes som en ren forsikringsordning nå. Arbeidsdepartementet tar sikte på å arbeide videre med spørsmålet, blant annet i lys av løsningene som velges for privat sektor.»

I lovutkastet har Arbeidsdepartementet lagt reglene om avkortning av uførepensjon mot arbeidsinntekt tett opp til reglene om avkortning av uføretrygd i folketrygdloven. Dette innebærer at reduksjon i uførepensjonen og eventuelt barnetillegg som følge av arbeidsinntekt, skal svare til inntekt som overstiger det én har forutsatt å ha når uførepensjonen innvilges, tillagt et fribeløp på 0,4 G, multiplisert med den enkeltes kompensasjonsgrad (se proposisjonen side 31). Eventuelt barnetillegg skal reduseres i samme forhold som uførepensjonen er redusert på grunn av arbeidsinntekt. Det er foreslått at uførepensjon fra offentlige tjenestepensjonsordninger skal bortfalle dersom arbeidsinntekten blir høyere enn 80 prosent av den samlete inntekten som vedkommende hadde før uførheten.

Personer med aldersgrense 70 år skal gå over til alderspensjon ved fylte 67 år. Tjenestetid fram til fylte 67 år vil medregnes når alderspensjonen fra offentlig tjenestepensjonsordning beregnes (se proposisjonen side 33).

I utkastet til overgangsregler er det lagt til grunn at de som mottar uførepensjon fra offentlige tjenestepensjonsordninger når de nye reglene trer i kraft, skal beholde den samme uføreytelsen før skatt fra tjenestepensjonsordningen som de hadde med de tidligere reglene, se proposisjonen side 41.

For øvrig vises det til proposisjonen.

5 Ny uføretrygd i folketrygden

5.1 Ny uføretrygd

5.1.1 Innledning

Ved lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre) ble det vedtatt en helt ny trygdeordning for varig uføreytelse fra folketrygden som skal erstatte gjeldende uførepensjonsordning. Dette er bakgrunnen for at man endrer navnet fra uførepensjon til uføretrygd. Omleggingen til den nye uføretrygdordningen må for øvrig ses i sammenheng med fastsettelse av nye skatteregler som vil gi en noe høyere beskatning av uføreytelser enn tidligere. Dette skyldes at uføretrygd vil bli beskattet på samme måte som personinntekt og ikke som pensjon.

Den bærende idé i den nye uføretrygdordningen er at årlig uføretrygd skal erstatte den inntekt og inntektsmulighet som faller bort som følge av at arbeidsevnen er blitt nedsatt på grunn av sykdom, skade eller lyte, og er utformet som en risikobasert inntektserstatningsmodell uavhengig av opptjening etter tjenestetid. En sentral målsetning ved reformen av uføreordningen i folketrygden er også at restarbeidsevne skal utnyttes og at en person med redusert eller varierende arbeidsevne så vidt mulig fortsatt kan delta i arbeidslivet. Den nye uføretrygden er derfor utformet helt uavhengig av folketrygdens alderspensjonssystem både hva gjelder opptjening og størrelse på ytelsen. Endringene i folketrygdloven skal etter planen tre i kraft 1. januar 2015.

Eksisterende uførepensjonsordninger i privat sektor bygger som nevnt ovenfor i avsnitt 3.1, på de gjeldende regler om uførepensjon i folketrygden, og er på samme måte som folketrygdens regler nært knyttet til alderspensjonssystemet. Omleggingen av uføreordningen til en risikobasert trygdeordning uavhengig av opptjening etter tjenestetid og av alderspensjonssystemet i folketrygden, derfor gir nye utgangspunkter for utforming av et regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som kan virke på en god måte i kombinasjon med ny uføretrygd.

I det følgende gis en oversikt over regelverket for ny uføretrygd i folketrygdloven kapittel 12, jf. Innst. 80 L (2011–2012) og Prop. 130 L (2010–2011) kapitlene 7 til 9. Av hensyn til oversikten inkluderes også regler som er videreført fra det tidligere systemet og de endringer som ble gjennomført i 2011. Utredningen her gjelder nytt regelverk for uførepensjon til arbeidstakere som er medlemmer av tjenestepensjonsordninger i privat sektor, og redegjørelsen nedenfor er derfor, som nevnt i avsnitt 3.1 ovenfor, i hovedsak konsentrert om de lovregler som er betydning for denne gruppen. Formålet er å redegjøre for viktige og prinsipielle endringer i folketrygdloven som vil stå sentralt ved vurderingen av hvilke endringer i gjeldende lov- og regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som tilpasningen til ny uføretrygd gjør påkrevd.

5.1.2 Vilkår for uføretrygd

Uføretrygd kan ytes til personer mellom 18 og 67 år (folketrygdloven § 12-4 første ledd). For personer over 62 år, og som dermed har rett til å ta ut alderspensjon, kan uføretrygd bare gis dersom vedkommende året før uføretidspunktet hadde en personinntekt på minst folketrygdens grunnbeløp (G), se avsnitt 3.2 punkt 2) foran om begrunnelsen for dette. For å oppnå rett til uføretrygd stilles det ulike krav til medlemskap i folketrygden. Full uføretrygd krever 40 års trygdetid, inkludert framtidig trygdetid fra uføretidspunktet til og med det året vedkommende vil fylle 66 år. Ved lavere trygdetid reduseres trygden forholdsmessig. Som følge av frikoblingen fra alderspensjonssystemet, kreves det ikke opptjening av tilleggspensjon etter poengår. Overgangen til krav om trygdetid er en lemping av tidligere regler ved at det ikke stilles krav om at en har hatt inntekt for å få trygdetid, bare at en har bodd i Norge og dermed har medlemskap i folketrygden. Det vises til Prop. 130 L (2010–2011) side 104 til 105 og folketrygdloven § 12-13 fjerde ledd. Trygdetiden regnes fra 16 år til og med det året vedkommende fyller 66 år (lovens § 12-12). Det er ikke foretatt endringer i hovedregelen om at det kreves tre års forutgående medlemskap for rett til uføretrygd, se folketrygdloven § 12-2.

Folketrygdloven § 12-5 stiller et vilkår om at vedkommende har gjennomgått hensiktsmessig behandling for å bedre arbeidsevnen. Unntak er forutsatt for de tilfeller hvor «åpenbare grunner» tilsier at arbeidsrettede tiltak ikke vil være hensiktsmessige. Bestemmelsen må ses på bakgrunn av at spørsmålet om behandling oppstår på et tidspunkt før varig uførhet og størrelse er avklart. Inntektstapet kan ikke fastslås før slike tiltak er gjennomført, og bestemmelsen bygger foruten på arbeidslinjen også på bevishensyn. Det er helt vesentlig at det stilles krav om at tiltak gjennomføres før det gis en rett til uførepensjon, jf. også folketrygdloven § 12-5 første ledd. Arbeidsavklaringspenger etter folketrygdloven kapittel 11 skal for øvrig dekke inntektstapet i ventetiden, se også avsnitt 5.2.3 nedenfor, og i tillegg kan foreløpig uførepensjon i tilfelle utbetales etter folketrygdloven § 12-19.

Inntektsevnen må som hovedregel være varig nedsatt med minst 50 prosent (lovens § 12-7 første ledd). Ved vurderingen av hvor mye inntektsevnen er nedsatt, skal det i henhold til folketrygdloven § 12-7 fjerde ledd legges vekt på alder, evner, utdannelse, yrkesbakgrunn, arbeidsmuligheter på hjemsted eller andre steder det er rimelig at vedkommende tar arbeid. Inntektsmuligheten etter uførhet skal sammenlignes med de inntektsmulighetene som forelå for vedkommende før uføretidspunktet, det vil si arbeidstakerens normale lønn i full stilling på uføretidspunktet. Fastsettelsen av inntekt før og etter uførhet er regulert i folketrygdloven § 12-8. I Prop. 130 L (2010–2011) ble det foreslått at inntektsnivået før uførhet ikke skulle settes lavere enn 3 G. I den videre lovbehandlingen, ble det imidlertid lagt til grunn at grensen burde økes slik at avkortningen reduseres for uføre med minsteytelse og lav inntekt før uførhet. Selv om dette vil kunne føre til at flere uføre som også har arbeidsinntekt får en samlet inntekt som er høyere enn den inntekten de har hatt tidligere, ble det understreket at dette må vurderes opp mot at uføre med minsteytelsen har en relativt lav inntekt, se Innst. 80 L (2011–2012) side 22. Av lovens § 12-8 annet ledd følger derfor at inntekt før uførhet ikke settes lavere enn 3,3 G for gifte og samboere, og 3,5 G for enslige. Inntektsnivået før uførhet for unge uføre skal fortsatt ikke settes lavere enn 4,5 G. Det vises for øvrig til avsnitt 5.1.4 nedenfor hvor reglene om reduksjon av uføretrygd ved økt arbeidsinntekt er inntatt, og hvor implikasjonene i forhold til personer med minsteytelser er beskrevet.

I folketrygdloven § 12-9 er det regulert hvordan uføregraden og eventuell endring av uføregrad skal fastsettes. Det følger av denne bestemmelsen at uføregraden skal fastsettes ved å sammenlikne inntektsevne før og etter uførhet. I Prop. 130 L (2010–2011) side 69 følgende framgår det at det er det lokale NAV-kontoret som skal vurdere om vilkårene for uføretrygd er til stede. I hvilken grad det foreligger uførhet, fastsettes av NAV-forvaltningen på fylkesnivå. Det skal innhentes en beskrivelse av søkerens helsetilstand fra behandlende lege, men denne skal ikke vurdere graden av nedsatt inntektsevne/arbeidsevne, se Prop. 130 L (2010–2011) side 72.

I forhold til området mellom ordningene for arbeidsavklaringspenger og uføretrygd, vises det til at inngangskravet for å få arbeidsavklaringspenger er at arbeidsevnen er nedsatt med minst 50 prosent, jf. folketrygdloven § 11-13. I Prop. 130 L (2010–2011) ble det imidlertid pekt på at for personer som etter å ha fått arbeidsavklaringspenger med 50 prosent redusert arbeidsevne, har klart å øke arbeidsinnsatsen til 60 prosent, vil se det som urimelig dersom økt arbeidsinnsats fører til at de ikke får uføretrygd for den delen av inntektsevnen som er varig nedsatt. Det ble derfor foreslått at personer som mottar arbeidsavklaringspenger når kravet om uføretrygd settes fram, skal kunne få uføretrygd når inntektsevnen er varig nedsatt med minst 40 prosent, se Prop. 130 L (2010–2011) side 103. Forslaget ble fulgt opp i folketrygdloven § 12-7 annet ledd.

For uførhet som skyldes yrkesskade eller yrkessykdom er det lempeligere vilkår for å få ytelsen, jf. folketrygdloven § 12-17. Uføretrygd kan blant annet ytes gradert ned til 30 prosent.

5.1.3 Beregningsgrunnlaget for uføretrygd og fastsettelse av dens størrelse

Folketrygdens uførepensjon beregnes i dag på grunnlag av grunnpensjon og opptjent tilleggspensjon med framskrevne pensjonspoeng til og med det året personen vil fylle 66 år, se avsnitt 3.3 foran og Prop. 130 L (2010–2011) avsnitt 7.2.2. Disse beregningene bygger på de tidligere reglene for beregning av alderspensjon. De nye reglene for alderspensjon gjorde det derfor nødvendig å tilpasse og endre beregningsreglene for uføreytelsen. Det ble i denne sammenheng pekt på at endringene i uføreytelsene fra folketrygden ville få betydning for uføreytelsen fra tjenestepensjonsordningene, se Prop. 130 L (2010–2011) side 87.

Selve beregningen av uføreytelsen er nå helt frikoblet alderspensjonssystemet ved overgang til en beregningsmetode som direkte tar sikte på å erstatte den inntekt som faktisk er falt bort på grunn av uførheten (inntektserstatningsmodellen). Det ble særlig lagt vekt på at en slik modell vil gjøre det enklere å forstå prinsippene for hvordan uføreytelsen er beregnet. Utgangspunktet for beregningen av uføretrygden er inntekten de siste fem kalenderår. Størrelsen fastsettes på grunnlag av gjennomsnittsinntekt i de tre beste av disse fem kalenderår (lovens § 12-11). I Prop. 130 L (2010–2011) side 88, la departementet til grunn at dette ville gi et representativt bilde av den bortfalte inntekten som følge av uførheten. Fastsettelsen av et slikt beregningsgrunnlag innebærer for øvrig en forskjell mellom beregningsgrunnlaget for arbeidsavklaringspenger og beregningsgrunnlaget for ny uføretrygd ved at man her tar utgangspunkt i en lengre inntektsperiode enn for arbeidsavklaringspenger. Det ble imidlertid framhevet at dette vil være naturlig ettersom varigheten på ytelsen er lengre, jf. Prop. 130 L (2010–2011) side 88.

I dagens uførepensjonsordning kan inntekter opp til 12 G påvirke størrelsen på uførepensjonen, likevel slik at inntekter mellom 6 og 12 G bare gir 1/3 uttelling, se avsnitt 3.3 foran. I ny uføretrygd er det bare pensjonsgivende inntekt opp til 6 G hvert enkelt år som medregnes i beregningsgrunnlaget, jf. folketrygdloven § 12-11 femte ledd. I begrunnelsen for denne endringen ble det blant annet lagt vekt på at det mest sentrale er hvor høye ytelser ulike grupper får, ikke den øvre grensen i seg selv, se Prop. 130 L (2010–2011) side 89. I den forbindelse ble det vist til at ved en tidligere inntekt på 6 G er kompensasjonsgraden etter skatt klart lavere i dagens uførepensjonsordning enn i forslaget til ny uføretrygd, gitt en kompensasjonsgrad på 66 prosent og skattlegging som lønnsinntekt, se nedenfor i avsnitt 5.1.8. Ved å sette inntektstaket til 6 G framgår tydelig løsrivelsen fra pensjonstankegangen, idet man i ny alderspensjon i folketrygden legger til grunn en pensjonsopptjening for inntekt inntil 7,1 G. Før fastsettelsen av uføretrygden skal pensjonsgivende inntekt i det enkelte kalenderår reguleres i samsvar med endringer i grunnbeløpet fra inntektsåret til det tidspunktet uføretrygden utbetales med virkning fra. Beregningsgrunnlaget skal etter at utbetalingen av uføretrygden har startet, reguleres med senere endringer i grunnbeløpet.

Det er gitt særlige regler for fastsettelse av beregningsgrunnlaget i de tilfeller hvor vedkommende tidligere har mottatt uføretrygd, men hvor det skjer en økning av uføregraden. Løsrivingen fra pensjonsregelverket gjør det nødvendig med nye regler for fastsettelse av beregningsgrunnlaget i perioden som ufør. Det ble i den forbindelse foreslått og vedtatt regler om at en for år da en har mottatt uføretrygd alltid får medregnet den faktiske inntekten fullt ut, og at en også får medregnet et tillegg til inntekten på grunn av uførheten, se folketrygdloven § 12-11 annet ledd første punktum og Prop. 130 L (2010–2011) side 92.

Uføretrygden skal utgjøre 66 prosent av beregningsgrunnlaget, og minsteytelsen er for gifte eller samboere som er blitt uføre, satt til 2,28, og for andre 2,48 ganger grunnbeløpet, jf. folketrygdloven § 12-13 første og annet ledd. Tidligere var minstesatsene henholdsvis 1,85 og 2 G. Kompensasjonsgraden vil gi en noe høyere gjennomsnittlig ytelse etter skatt enn dagens uførepensjonsordning. Begrunnelsen for en slik kompensasjonsgrad var dels at den gjennomsnittlige alderspensjon til uføre vil bli noe redusert og at kompensasjonsgraden blir den samme som for arbeidsavklaringspenger, se Prop. 130 L (2010–2011) side 90. Minsteytelsene øker som følge av endrede skatteregler og de nye satsene skal i realiteten medføre at uføretrygd etter skatt videreføres på samme nivå. For unge uføre, det vil si personer som blir uføre før 26 år og som søker uføretrygd før 36 år, er minsteytelsene som nevnt i lovens § 12-13 annet ledd satt til henholdsvis 2,66 og 2,91 ganger grunnbeløpet, jf. folketrygdloven § 12-13 tredje ledd. For uførhet som skyldes yrkesskade eller yrkessykdom gjelder særlige beregningsregler, se lovens § 12-17.

5.1.4 Reduksjon av uføretrygd på grunn av inntekt

Ny uføretrygd i folketrygdloven innebærer at det skal skje en «sømløs» kombinering av arbeidsinntekt og trygd. Dette innebærer at trygden reduseres proporsjonalt med arbeidsinntekt som overskrider den inntekt etter uførhet som ligger til grunn for fastsatt uføregrad, med tillegg av et fribeløp på 0,4 G. Fribeløpet var tidligere på 1 G, jf. også avsnitt 3.3 foran. Endringen har sin begrunnelse i at det alltid vil være gode insentiver til å øke arbeidsinnsatsen innenfor beløpsgrensen. Jo høyere beløpsgrensen er, jo høyere blir den samlete inntekten for en som har arbeidsinntekt innenfor grensen. Det ble i den sammenheng lagt stor vekt på at det ikke er rimelig at man skal kunne ha en forholdsvis høy arbeidsinntekt ved siden av en 100 prosent uføreytelse, se Prop. 130 L (2010–2011) side 129. En beløpsgrense på et lavere nivå enn tidligere fribeløp gjør det mindre lønnsomt å ha en inntekt opp til fribeløpet ved siden av mottak av en uføreytelse. Avkortningen vil som utgangspunkt skje med 66 prosent av inntekten ut over fribeløpet, jf. lovens § 12-14 annet ledd. Det ble lagt til grunn at en friinntektsgrense på 0,4 G på en god måte balanserer hensynet til at samlet uføretrygd og inntekt ikke skal kunne bli for høy i forhold til uføregraden med hensynet til at reglene skal motivere til å prøve seg i arbeid, jf. Prop. 130 L (2010–2011) side 129.

Når det gjelder økt arbeidsinntekt, vises det til at den fastsatte uføregraden ikke endres selv om uføretrygden reduseres på grunn av inntekt, jf. folketrygdloven § 12-9 annet ledd. Tidligere var regelen at dersom inntekten oversteg 1 G skulle uføregraden revurderes. Denne ordningen ble erstattet av reglene om inntektsfradrag. Det er også en generell regel at det ikke utbetales uføretrygd i år hvor pensjonsgivende inntekt er mer enn 80 prosent av inntekten før uførhet, jf. folketrygdloven § 12-14 tredje ledd. I denne forbindelse vises det til at hverken uføretrygden i seg selv eller uføreytelser fra andre ordninger enn folketrygden ikke lenger regnes som pensjonsgivende inntekt, se folketrygdloven § 3-15.

Som nevnt ovenfor skal avkortningen i trygdebeløpet skje med 66 prosent av inntekten ut over inntekt etter uførhet med tillegg av fribeløpet. Dette følger av folketrygdloven § 12-14 annet ledd annet punktum som fastslår at reduksjonen skal svare til den overskytende inntekten multiplisert med en brøk der vedkommendes uføretrygd ved 100 prosent uføregrad er teller og inntekten før uførheten, det vil si normal årslønn i full stilling, er nevner. For arbeidstakere med lønn inntil 6 G, som er inntektsgrensen ved beregningen av uføretrygd, motsvarer dette den enkeltes kompensasjonsgrad i uføretrygdordningen på 66 prosent, og vil innebære at uføretrygden skal reduseres med 66 prosent av arbeidsinntekten som overstiger inntektsgrensen. Det betyr at mottakeren får beholde 34 kroner av en inntektsøkning på 100 kroner. Det vises til Prop. 130 L (2010–2011) side 127. For arbeidstakere med lønn lik henholdsvis 8 eller 12 G vil derimot inntektsfradraget beregnes etter en brøk hvor telleren er ca. 4 G og nevneren henholdsvis 8 eller 12 G, og tilsvare en kompensasjonsgrad på henholdsvis 50 eller 33,3 prosent. For personer som mottar fastsatte minsteytelser i uføretrygden, vil derimot beregningsregelen i lovens § 12-14 annet ledd kunne slå uheldig ut, og det er derfor i § 12-8 annet ledd fastsatt ulike grenser for hvor lavt inntekt før uførhet (nevneren) kan settes, se folketrygdloven § 12-8 annet ledd og avsnitt 5.1.2 foran.

Ved utformingen av beregningsregelen i § 12-14 annet ledd ble det erkjent at regelen kunne føre til forholdsmessig større reduksjon av overskytende inntekt for enkelte enn for andre, fordi reduksjonen beror på hvor høy uføretrygden er i forhold til den enkeltes inntekt før uførhet. I Prop. 130 L (2010–2011) side 127 pekes det på personer som går mye ned i inntekt når de blir uføre, samtidig vil ha mest igjen for å komme tilbake til arbeid. I den forbindelse ble det vurdert om man skulle redusere uføretrygden med en sats som er lavere enn kompensasjonsgraden i forhold til inntekt før uførhet. Dette vil kunne gi sterkere insentiver til å jobbe, men dette ville i de fleste tilfelle gi dårlig samsvar mellom utbetalt uføretrygd og den inntekten som faktisk har falt bort. Når uføretrygden erstatter inntektstap etter en bestemt kompensasjonsgrad, er det også rimelig at denne erstatningen faller bort for så vidt man igjen har arbeidsinntekt. En reduksjon av uføretrygden med en lavere sats enn kompensasjonsgraden ville innebære at arbeidsinntekt som ikke lenger er bortfalt, fremdeles vil bli delvis kompensert. Dessuten ville et annet system føre til at samlet inntekt for en som kombinerer uføretrygd med arbeidsinntekt i stor grad vil avhenge av om uføregraden er riktig fastsatt. En person som har fått fastsatt en for høy uføregrad, vil kunne oppnå et vesentlig høyere inntektsnivå enn en person med lik arbeidsinntekt som har fått fastsatt en riktig uføregrad. Et system der reduksjonen tilsvarer kompensasjonsgraden, har ikke slike svakheter. Det vises her til Prop. 130 L (2010–2011) side 128. Videre vil et system med forholdsmessig reduksjon innebære at utbetalt uføretrygd vil utgjøre den samme andelen av en uføretrygd ved 100 prosent uføregrad som hvis man revurderer uføregraden. Av den grunn ble regelen i lovens § 12-14 annet ledd at en økning i arbeidsinntekten skal medføre at uføretrygden reduseres med samme prosent av den overskytende inntekten som uføretrygd ved 100 prosent uføregrad utgjør av inntekt før uførhet. Viktigheten av at riktig arbeidsinntekt innmeldes er derfor framhevet.

Selv om uføretrygden skulle falle helt bort som følge av arbeidsinntekt, det vil si ved inntekt lik 80 prosent av inntekt ved uførhet, se lovens § 12-14 tredje ledd, kan uføregraden og retten til uføretrygd opprettholdes i inntil fem år ved melding til NAV (hvilende rett). Dette har vært ansett som viktig for å oppnå en så stor utnyttelse av restarbeidsevne som mulig. Det vises til Prop. 130 L (2010–2011) side 131. Den som har økt arbeidsinnsatsen slik at uføretrygden faller bort, vil imidlertid ikke lenger ha noen ubegrenset rett til å få tilbake sin tidligere innvilgete uføregrad. Det er derfor oppstilt krav om at den som ønsker en fortsatt rett til å kunne få tilbake tidligere innvilget uføregrad, må melde fra om dette, jf. folketrygdloven § 12-9 tredje ledd. I forhold til uføre med potensielt mange år igjen i arbeidslivet, er det viktig at disse stimuleres til å prøve å komme tilbake i arbeid. Av den grunn ble det foreslått og vedtatt at den som har fått innvilget uføretrygd med minsteytelse som ung ufør, beholder retten til denne minsteytelsen selv om uføretrygden faller bort på grunn av inntekt, jf. folketrygdloven § 12-13 tredje ledd annet punktum og Prop. 130 L (2010–2011) side 131.

5.1.5 Forsørgelsestillegg

Barnetillegg

I det tidligere uførepensjonssystemet i folketrygden, var det lagt opp til at personer som forsørger barn og som mottar uførepensjon, arbeidsavklaringspenger eller dagpenger, kunne få barnetillegg, se for øvrig avsnitt 3.3 foran. I forbindelse med innføringen av ny uføretrygd, ble det foreslått og vedtatt at et slikt tillegg fortsatt skulle kunne gis ved siden av ny uføretrygd, se folketrygdloven § 12-15 første ledd.

I kombinasjon med uførepensjonssystemet var slikt barnetillegg behovsprøvd. Det ble vurdert hvorvidt dette skulle endres til et standardisert barnetillegg (som ved arbeidsavklaringspenger og dagpenger). I den forbindelse ble det antatt at man ved et slikt opplegg ville kunne bidra til at uføre får mer igjen for å prøve seg i arbeid, fordi barnetillegget i mindre grad vil bli redusert når arbeidsinntekten øker. Imidlertid ble det lagt avgjørende vekt på hensynet til at barn av foreldre med lave trygdeytelser måtte sikres gode levevilkår. Av den grunn ble det behovsprøvde barnetillegget videreført. Dette er likevel et spørsmål som er forutsatt å bli vurdert på nytt ved gjennomgangen av Brochmann-utvalget, se blant annet Innst. 80 L (2011–2012) side 13.

Nivået på barnetillegg ble også videreført med 0,4 G per barn, se folketrygdloven § 12-15 annet ledd. Det ble lagt til grunn at endret skattlegging ikke vil gi de store utslagene, se Prop. 130 L (2010–2011) side 108.

Som følge av at uføretrygden økes før skatt sammenliknet med dagens uførepensjon, vil barnetilleggene reduseres. Av den grunn ble det foreslått å øke fribeløpene til 4,6 G for ett barn som bor sammen med begge foreldrene, og til 3,1 G for ett barn som bor sammen med én av foreldrene, se folketrygdloven § 12-16 fjerde ledd. Fribeløpene økes med 0,4 G for hvert ekstra barn. Dette er ingen endring i forhold til tidligere regelverk, men det er antatt at regelen vil kunne virke urimelig i enkelte tilfelle. En nærmere vurdering av reglene for fribeløpet ved behovsprøvingen av barnetillegget er derfor forutsatt å bli foretatt på et senere tidspunkt, se Prop. 130 L (2010–2011) side 109. Det samme gjelder spørsmålet om det skal innføres en begrensning, slik at samlet uføretrygd, inkludert barnetillegg, maksimalt kan utgjøre en bestemt andel av tidligere inntekt. Det kan ellers i forskrift fastsettes nærmere regler om reduksjon av barnetillegg på grunn av inntekt, se folketrygdloven § 12-16 sjette ledd.

Ektefelletillegg

Mottakere av uførepensjon som forsørger ektefelle, kunne også få ektefelletillegg etter det tidligere uførepensjonssystemet i folketrygden, se for øvrig avsnitt 3.3 foran. Dette er ikke videreført i forhold til reglene om ny uføretrygd. Det ble her vist til at utviklingen ikke tilsier at det ytes slike tillegg. Andelen uførepensjonister som mottar forsørgelsestillegg for ektefelle er redusert som en følge av økt yrkesdeltakelse blant kvinner og skjerpet krav om yrkesdeltakelse for ektefeller under 60 år, se Prop. 130 (2010–2011) side 109. Den nye uføreytelsen er i langt større grad innrettet på individuelle rettigheter og gjenspeiler arbeidslinjen i form av at alle primært sett skal livnære seg selv ved eget arbeid, jf. Innst. 80 (2011–2012) side 13. Det vises i den forbindelse til at i forslaget til ny beregningsmodell for uføretrygden vil ikke sivilstand ha betydning for nivået på den inntektsbaserte ytelsen, og at både i den svenske og danske uføreordningen har man gått bort fra tilleggsytelser ved forsørgelsesansvar for ektefelle. Personer som har vært yrkesaktive og har forsørget seg selv gjennom lønnet arbeid, bør ved uførhet få ytelsen beregnet på grunnlag av den inntekten som har falt bort uten hensyn til sivilstand.

5.1.6 Forholdet mellom uføretrygd og alderspensjon i folketrygden

1) I det tidligere alderspensjonssystemet i folketrygden tjener den enkelte opp rettigheter ved at det årlig fastsettes pensjonspoeng på grunnlag av pensjonsgivende inntekt, se folketrygdloven § 3-13. For uføre fastsettes her opptjeningen administrativt, ved hjelp av antatte framtidige pensjonspoeng for tilleggspensjon. Personer som blir uføre får således, på nærmere bestemte vilkår, fastsatt antatte framtidige pensjonspoeng fra og med det året de blir uføre, se folketrygdloven § 3-17 (før endringen fra 2011 trer i kraft). Framtidig pensjonspoeng beregnes på grunnlag av gjennomsnittet av poengene de tre siste årene eller beste halvpart av alle årene fra og med fylte 17 år, se folketrygdloven § 3-18 (før endringen fra 2011 trer i kraft). Poengene gjøres om til en antatt inntekt som tilsvarer den inntekten som ville gitt de aktuelle pensjonspoengene. Den årlige opptjeningen tilsvarer 18,1 prosent av den antatte inntekten.

I ny opptjeningsmodell for alderspensjon i folketrygden tjener den enkelte opp pensjonsrettigheter i form av en pensjonsbeholdning. Årlig pensjonsopptjening er 18,1 prosent av pensjonsgivende inntekt opp til 7,1 G. Et bærende prinsipp i dagens regler for opptjening av alderspensjon til uføre er at opptjeningen skal stå i forhold til den opptjeningen vedkommende ville hatt som arbeidsfør. Den nye uføretrygden vil gis til to grupper av mottakere, både dagens uførepensjonister og nye uføre. Innenfor begge gruppene vil det være personer som skal opptjene rettigheter i ny alderspensjon. Prinsippene for og forskjellene mellom disse gruppene i forhold til pensjonsopptjening, framgår av folketrygdloven § 20-7a og omhandles i det følgende.

2) Når det gjelder opptjening av ny alderspensjon, vil grunnlaget for opptjening av alderspensjon for personer som blir uføre etter at ny uføretrygd trer i kraft, fastsettes på samme måte som beregningsgrunnlaget for uføretrygden. Uføretrygdede får en årlig pensjonsopptjening på grunnlag av antatt inntekt i tillegg til eventuell faktisk inntekt. Dette innebærer at opptjening av alderspensjon ikke skjer på grunnlag av selve uføreytelsen, og den vil i seg selv derfor ikke være pensjonsgivende. Det er derfor tatt inn et unntak for denne ytelsen i folketrygdlovens bestemmelse om pensjonsgivende inntekt (§ 3-15). Den antatte inntekten fastsettes som nevnt på samme måte som beregningsgrunnlaget for uføretrygden. For at opptjeningsgrunnlaget i perioden med uføretrygd ikke skal være lavere enn for yrkesaktive, skal inntekter opp til 7,1 G regnes med når grunnlaget for opptjening av alderspensjon fastsettes, jf. folketrygdloven § 20-7a annet ledd bokstav a) og Prop. 130 L (2010–2011) side 154. Unge uføre som får den høyere minsteytelsen skal fortsatt tjene opp rettigheter til alderspensjon på grunnlag av en inntekt tilsvarende 4,5 G, jf. folketrygdloven § 20-7a tredje ledd. Årlig pensjonsopptjening tilsvarer 18,1 prosent av antatt inntekt. Denne prosenten skal eventuelt justeres for uføregraden dersom denne er lavere enn 100 prosent. Uføretrygdede gis årlig pensjonsopptjening etter de nye reglene om alderspensjon i folketrygden (kapittel 20) til og med det kalenderåret vedkommende fyller 61 år, jf. lovens § 20-7a første ledd. I perioden mellom 62 og 67 år gis det således ingen alderspensjonsopptjening, med mindre man har arbeidsinntekt.

Det skal ikke gis alderspensjon til personer som mottar uføretrygd etter en uføregrad på 100 prosent (folketrygdloven §§ 19-4 første ledd og 20-2). Ved lavere uføregrad kan trygden kombineres med gradert alderspensjon. Summen av uføregraden og graden av alderspensjon kan imidlertid ikke overstige 100 prosent, jf. lovens § 20-14 tredje ledd. Ved 67 år vil uføre gå over til alderspensjon. Alderspensjonen til de som har mottatt uføretrygd skal levealdersjusteres. Når det gjelder uføres alderspensjon, skjermes imidlertid denne delvis fra levealdersjusteringen fra 2011. Dette vil gjelde for uføre født i årene 1944-1951 og vil si uføre som blir alderspensjonister i perioden 2011-2018. En skjermingsordning skal vurderes på nytt i 2018, se Prop. 130 L (2010–2011) side 152.

For personer som mottar uførepensjon når ny uføretrygd trer i kraft er det i folketrygdloven § 20-7a inntatt regler som innholdsmessig tilsvarer reglene om godskriving og opptjening av pensjonspoeng for tilleggspensjon til uførepensjonister som er omfattet av dagens alderspensjon. Det framtidige poengtallet regnes om til en antatt inntekt som legges til grunn for pensjonsopptjeningen i forhold opptjening i ny alderspensjon.

3) Når det gjelder opptjening etter det gamle alderspensjonssystemet i folketrygden, vises det til at opptjening i dette systemet er basert på pensjonspoeng, og uføre får i dag på visse vilkår fastsatt et framtidig pensjonspoeng som skal gjenspeile størrelsen på den årlige inntekten som er falt bort. Både blant eksisterende uførepensjonister som vil få omregnet ytelsen til ny uføretrygd og personer som blir uføre etter at ny uføretrygd innføres, vil det være personer som skal tjene opp alderspensjonsrettigheter i henhold til gammel alderspensjonssystem. Personer som blir uføre etter at ny uføretrygd trer i kraft, vil få en uføretrygd som tilsvarer 66 prosent av beregningsgrunnlaget. Det ble lagt til grunn at prinsippene for opptjening i gammel alderspensjon skal videreføres etter innføringen av den nye uføretrygden, slik at en ufør skal få om lag den samme alderspensjonen som han eller hun ville fått om vedkommende ikke hadde blitt ufør. Om fastsettelse og godskriving av pensjonspoeng for denne gruppen, vises det til folketrygdloven § 3-17 annet ledd bokstav a) og tredje ledd. Reglene må beholdes fram til 2028 når 1962-kullet fyller 66 år, se Prop. 130 L (2010–2011) side 155.

For personer som mottar uførepensjon når ny uføretrygd trer i kraft, er det bestemt at den enkelte beholder de framtidige pensjonspoengene som allerede er fastsatt i uførepensjonen. Dette innebærer at opptjening til alderspensjon fortsatt skal skje ved godskriving av de fastsatte framtidige pensjonspoengene, se folketrygdloven § 3-17 annet ledd bokstav b).

5.1.7 Ikrafttredelse og overgangsregler

Hovedregel

Uførereformen innebærer vesentlige endringer i reglene for uføreytelsene i folketrygden. Som nevnt i avsnitt 5.1.1 foran, skal endringene etter planen tre i kraft 1. januar 2015, se også Prop. 130 L (2010–2011) side 134. Det ble i den sammenheng lagt vekt på behovet for klare regler for i hvilke tilfeller nye søknader om uføreytelser skal behandles etter nytt regelverk og i hvilke tilfeller søknaden skal behandles etter reglene for dagens uførepensjon. I Prop. 130 L (2010–2011) side 134 ble det lagt til grunn at skillet mellom disse situasjonene ikke burde gi muligheter for eventuelle tilpasninger fra søkeren og samtidig være administrativt enkelt. Ønsket om å unngå at søknader skulle behandles etter dagens regelverk lenge etter at de nye reglene har trådt i kraft, ble også framhevet. Etter lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre) del II ble løsningen derfor at loven skal gis virkning for:

saker der vedtak fattes tidligst på den dato loven trer i kraft, og

saker der vedtak fattes før lovens ikrafttredelse, men der uføreytelsen først kommer til utbetaling for tidsrom etter ikrafttredelsen.

Om den nærmere begrunnelse for disse reglene, vises det til Prop. 130 L (2010–2011) side 134 hvor følgende framgår:

«Departementet foreslår på denne bakgrunnen at det skal tas utgangspunkt i tidspunktet da det fattes vedtak om innvilgelse av ytelsen. De som får vedtak om uføreytelse etter at de nye reglene har trådt i kraft, vil dermed få uføretrygden fullt ut beregnet etter nye regler. De som får vedtak før de nye reglene trer i kraft, vil få beregnet uføreytelsen etter dagens uførepensjonsregelverk og deretter få uførepensjonen konvertert. Med denne løsningen vil det til enhver tid bare være ett sett av beregningsregler for uføreytelsen. Ettersom tidspunktet den uføre har krav på ytelsen fra (virkningstidspunktet) normalt vil ligge noe fram i tid, vil det kunne oppstå tilfeller der vedtak fattes før reformen trer i kraft, med virkning etter at reformen trer i kraft. Dersom vedtakstidspunktet legges til grunn, betyr det at disse først skal få beregnet en uførepensjon etter dagens regelverk, og deretter få denne konvertert til nytt regelverk, før første utbetaling. Departementet foreslår derfor at hovedregelen suppleres med en regel om at alle vedtak om uføretrygd som først får virkning etter ikrafttredelsestidspunktet, skal beregnes fullt ut etter nye regler. Se forslaget til overgangsregler i lovforslaget del II.»

Eksisterende pensjonister

Videre oppstår det særlige spørsmål i forhold til de rundt 300 000 personer som mottar uførepensjon etter dagens regelverk, og det er lagt til grunn at disse ikke bør utsettes for vesentlige endringer i sine ytelser ved omleggingen.

For personer som mottar uførepensjon på det tidspunktet de nye reglene trer i kraft, vil det bli gitt overgangsregler blant annet med nærmere regler om omregning av uførepensjon til ny uføretrygd. Det er således forutsatt at det skal skje en konvertering av uførepensjon til uføretrygd for å unngå to parallelle uføreordninger i folketrygden i for lang tid. Det legges her opp til at konverteringen ikke skal medføre endringer i ytelsesnivået, men en viss korrigering vil kunne skje gjennom skattereglene. Konverteringen skal gjennomføres ved at det fastsettes et fiktivt beregningsgrunnlag for uføreytelsen, slik at den enkelte uførepensjonist får rent teknisk beregnet uføreytelsen etter nye regler, se Prop. 130 L (2010–2011) side 137. Videre legges det opp til at konverteringen skal skje med utgangspunkt i sivilstanden på konverteringstidspunktet. I en overgangsperiode etter at ny uføretrygd har trådt i kraft, vil de årene som skal inngå i beregningsgrunnlaget kunne omfatte år der personer har mottatt dagens uførepensjon. Det foreslås i den sammenheng at departementet gis hjemmel til å fastsette regler for slike tilfeller i forskrift, jf. folketrygdloven § 12-11 annet ledd tredje punktum og Prop. 130 L (2010–2011) side 93. Det vises ellers generelt til Prop. 130 L (2010–2011) avsnitt 9.3 som angir prinsippene for overgangen til nytt beregningsprinsipp for uføretrygden.

Inntektsfradrag

De nye reglene for reduksjon av uføretrygd mot arbeidsinntekt, innebærer at arbeidsinntekt lavere enn en beløpsgrense på 0,4 G ikke skal føre til at uføretrygden reduseres og at beløpsgrensen skal holdes utenfor reduksjonen dersom arbeidsinntekten er over denne grensen, jf. også avsnitt 5.1.4 foran. Tidligere var beløpsgrensen på 1 G (friinntekt), og det ble under lovarbeidet vist til at mange uføre er vant med denne friinntekten. For å skjerme disse ble det vurdert hvorvidt dagens uførepensjonister får beholde dagens friinntekt på 1 G til de går over på alderspensjon. Et mothensyn var her at alle de tidligere reglene knyttet til friinntekten ville måtte komme til anvendelse, blant annet det at man risikerer å tape penger på å øke arbeidsinnsatsen hvis dette bringer arbeidsinntekten noe over friinntekten (terskeleffekt), jf. Prop. 130 L (2010–2011) side 141. Det ble derfor foreslått at friinntekten gjøres om til en beløpsgrense, noe som bringer med seg de fordeler at det nye systemet for reduksjon av ytelse på grunn av arbeidsinntekt kan gjøres gjeldende for alle mottakere av uføretrygd. Som følge av at en også da vil ta bort terskeleffekten for dagens uførepensjonister, ble det vedtatt at beløpsgrensen reduseres til 60 000 kroner. I utgangspunktet vil en slik særordning måtte videreføres i nesten 50 år (aldersspennet 18-67 år). Som følge av at det vil være problematisk å ha parallelle regelverk over lang tid, ble det imidlertid vedtatt at overgangsperioden skulle vare til og med 2018, se folketrygdloven § 12-14 første ledd annet punktum og Prop. 130 L (2010–2011) side 142.

Andre endringer

Enkelte elementer i dagens uførepensjonsregelverk skal imidlertid ikke omfattes av konverteringen, men videreføres som separate tilleggsytelser til den nye uføretrygden. Det gjelder forsørgelsestillegg og de såkalte etterlattefordelene, som etter nærmere vilkår i dag gis til etterlatte uførepensjonister, jf. Prop. 130 L (2010–2011) side 133. Når det gjelder avviklingen av ektefelletillegget, er det – for å sikre at uførepensjonister med ektefelletillegg ikke går vesentlig ned i ytelse ved overgangen – lagt opp til at disse skal kunne beholde dette i en overgangsperiode. Det er i den forbindelse vedtatt en forskriftshjemmel med mulighet til å gi overgangsregler som sikrer at mottakerne ikke går vesentlig ned i ytelse ved overgangen til nytt regelverk. Det vises til lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon for uføre) del II, jf. også Prop. 130 L (2010–2011) avsnitt 9.4. Ektefelletillegget behovsprøves mot inntekt over en beløpsgrense, også mot selve uføreytelsen. Når uføreytelsen økes før skatt, må beløpsgrensen økes for å unngå at behovsprøvingen blir strengere enn tidligere. For å kompensere for dette, og for å ta hensyn til de nye skattereglene, er det derfor lagt opp til at det i forskrift kan gis regler som sikrer at de som mottar ektefelletillegg sikres om lag samme ytelse etter skatt som i dag.

Det ble også foreslått overgangsregler i forhold til nye minsteytelser til uføre som forsørger ektefelle. Uføre som forsørger ektefelle under 60 år har i dag en minstepensjon på 2 G, og det ble lagt til grunn at disse skulle få den ordinære minsteytelsen for gifte (2,28 G) når nye regler trer i kraft. Det samme gjelder i de tilfeller ektefellen er minst 60 år og har en inntekt på mellom 1 og 2 G. Når det gjelder uførepensjonister som forsørger ektefelle som har fylt 60 år, har disse i dag en minstepensjon på 3 G dersom ektefellen har inntekt som ikke overstiger 1 G. Her ble det lagt til grunn en økning av minsteytelsene for å sikre at nettoytelse blir om lag som i dag. Nærmere regler om dette er forutsatt inntatt i forskrift, og det er forutsatt at uføretrygden utbetales med et forhøyet nivå ut den perioden det er fattet vedtak om ektefelletillegg (det vil si maksimalt 7 år). Det vises ellers generelt til Prop. 130 L (2010–2011) avsnitt 9.6.

Det er også gitt visse tilpasningsregler i forhold til utbetaling av uføretrygd i utlandet, se Prop. 130 L (2010–2011) avsnitt 9.7. Her er det forutsatt fastsatt egne regler i forskrift. I forhold til de personer som allerede bor i utlandet og får sin uførepensjon omregnet, er det lagt til grunn at de nye reglene ikke skal innebære endringer av betydning i utbetalt ytelse.

Endelig bør det sies at den nye uføretrygden bare skal avhenge av egen inntekt, og ikke lenger kunne påvirkes av en avdød ektefelles opptjening. Departementet har imidlertid i Prop. 130 L (2010–2011) side 82 lagt til grunn at det tas sikte på å utrede forholdet mellom uføretrygden og etterlattepensjonen i folketrygden nærmere. Det er ikke kommet noen nye opplysninger om dette arbeidet på tidspunktet for avgivelse av denne utredningen.

5.1.8 Skattemessige virkninger

Uføretrygden skal utgjøre 66 prosent av tidligere inntekt inntil 6 G. Dette innebærer samtidig at uføretrygden skattlegges som lønn. Begrunnelsen for dette var at med like skatteregler for lønn og uføreytelser vil det bli enklere å kombinere arbeid og trygd. For den enkelte vil det være en fordel å kunne selv vurdere de økonomiske konsekvensene av å bli ufør og av å arbeide mens man mottar uføretrygd. Ved Prop. 1 LS (2012–2013) Skatter, avgifter og toll 2013 (kapittel 4) ble det fremmet forslag til endringer i skattereglene for uføreytelser fra 2015. Forslaget ble fulgt opp i Innst. 4 L (2012–2013) og vedtatt ved lovvedtak 7. desember 2012. Skattlegging av ny uføretrygd som lønnsinntekt innebærer at særreglene for beskatning av uførepensjon må oppheves. Dette har særlig tre implikasjoner. For det første at trygdeavgiften økes fra 4,7 prosent til 7,8 prosent. For det andre at satsen og beløpsgrensene for minstefradraget blir de samme for lønnsinntekt (det vil si en økning fra 26 prosent til 38 prosent, og maksimalt fradrag økes fra 65 450 kroner til 78 150 kroner). For det tredje at reglene om skattebegrensning ved uførhet og særfradraget for uførhet, oppheves. Totalt innebærer dette at uføretrygden skattlegges som lønnsinntekt og ikke lenger omfattes av pensjonsinntektsbegrepet i skatteloven.

Ved siden av å skattemessig sammenstille uføretrygd med lønnsinntekt, er det vedtatt at også uførepensjon fra andre ordninger – offentlige og private tjenestepensjonsordninger – heller ikke skal gi rett til skattebegrensning eller særfradrag for uførhet. Rimelighetshensyn og hensynet til et enklere og mer ensartet skattesystem har vært førende i denne sammenheng, se Prop. 1 LS (2012–2013) side 80. En videreføring av dagens ordning her ville kunne medføre at uføre med tilleggsytelser i mange tilfeller ville ende opp med å betale lavere skatt enn uføre som kun mottar ytelser fra folketrygden. Tall for 2010 viser at omtrent 124 500 personer mottok uføreytelser fra andre ordninger i tillegg til uførepensjon fra folketrygden. På samme tid mottok videre 15 200 personer bare uføreytelse fra andre ordninger enn folketrygden. De aller fleste i denne gruppen har for lav uføregrad til å kvalifisere for uførepensjon fra folketrygden, men høy nok til å kvalifisere for ytelser fra andre ordninger.

Det er særlig disse to gruppene som er interessante i forhold til arbeidet med utformingen av regler om en framtidig uføreytelse i private tjenestepensjonsordninger. Virkningene av de endrede skattereglene for den førstnevnte gruppen (personer som mottar uførepensjon både fra folketrygden og andre ordninger) er ennå ikke vurdert. Dette har sin bakgrunn i at økonomiske konsekvenser for nye uføre etter 2015 vil avhenge av den endelige utformingen av uførepensjonsordningene utenfor folketrygden. For den andre gruppen (personer som bare mottar uførepensjon fra andre ordninger enn folketrygden) er det gitt at disse vil få økt skatt på sin uførepensjon, særlig som følge av økt trygdeavgift og (for enkelte) avviklingen av særfradraget for uførhet. Det er anslått at skatten for denne gruppen isolert sett vil øke med omtrent 35 millioner kroner i 2015, gitt en overgangsregel som blant annet tar hensyn til tap av særfradrag uten kompensasjon gjennom økt uføreytelse fra folketrygden.

Som nevnt er ikke uførepensjon fra tjenestepensjonsordningene i privat og offentlig sektor bestemt. Det er derfor uklart hvorledes skatteendringene vil slå ut i alle tilfelle. Det er imidlertid foretatt noen beregninger for de som er uføre etter dagens regler, forutsatt at utbetalingene av uførepensjon fra slike tjenestepensjonsordninger ikke endres.

For den første gruppen, det vil si personer som mottar uførepensjon både fra folketrygden og andre ordninger, er det slik at dagens uførepensjonister omfattes av skattebegrensningsregelen dersom de har en uføregrad over 2/3. For denne gruppen vil pensjon fra andre ordninger enn folketrygden kunne bli skattlagt med en skattesats på opp til 55 prosent. Det er anslått at omtrent halvparten av de uføre rammes av en slik marginalskatt i 2013. Med lønnsbeskatning av alle uføreytelser vil imidlertid skatten på uførepensjon fra andre ordninger enn folketrygden gå ned for denne gruppen, forutsatt at økt skatt på uføreytelsen fra folketrygden kompenseres gjennom økt bruttoytelse, se Prop. 1 LS (2012–2013) side 81. Slik sett vil mange av dagens uføre med ytelse fra folketrygden og uførepensjon fra andre ordninger komme bedre ut. På den annen side vil personer med høyere inntektsnivå og som i dag ikke omfattes av skattebegrensningsregelen komme dårligere ut, særlig som følge av økt trygdeavgift på uførepensjon fra andre ordninger enn folketrygden.

I proposisjonen er det inntatt noen eksempelberegninger. For beregningene for personer med inntekt i området mellom 6 og 12 G er det imidlertid inntatt en del forutsetninger som er usikre med tanke på utformingen av regler om framtidige uføreytelse i private tjenestepensjonsordninger. Det er blant annet lagt til grunn at en tjenestepensjonsordning vil sikre 66 prosent av tidligere inntekt inntil 12 G. En slik forutsetning er lite sikker, først og fremst fordi et vesentlig forhold vil være hvordan foretakene vil utforme uføredekningen innenfor rammene til et nytt regelsett for private tjenestepensjonsordninger. Her ventes betydelige variasjoner når det gjelder i hvilken utstrekning foretakene vil sørge for uførepensjon i tillegg til uføretrygd. Det kan vanskelig regnes med at tjenestepensjonsordninger i privat sektor generelt vil ha ordninger som vil kompensere fullt ut for at folketrygden ikke tar hensyn til lønn over 6 G. For inntekt under 6 G (og noe over) er det imidlertid klart at forskjellen mellom dagens og nye regler vil være marginal, se særlig Prop. 1 LS (2012–2013) side 83.

For den andre gruppen, det vil si personer som bare mottar uførepensjon fra andre ordninger enn folketrygden, forholder det seg litt annerledes med tanke på skattefradrag. De aller fleste i denne gruppen har nemlig for lav uføregrad til å kvalifisere for uførepensjon fra folketrygden (som regel under 50 prosent). Avviklingen av særfradraget vil da ha en større effekt ved at det ikke kompenseres siden de ikke mottar uføretrygd fra folketrygden (med økt bruttoytelse). Skatteskjerpelsen vil variere en del fra person til person, avhengig av inntekt, uføregrad og om man har rett til særfradrag eller ikke (kun aktuelt for lovfestede uføreordninger). Det er anslått at gruppen samlet sett vil få en skatteskjerpelse på omtrent 3 000 kroner i gjennomsnitt, se Prop. 1 LS (2012–2013) side 85. Det er imidlertid foreslått en overgangsregel slik at skatteskjerpelsen kommer gradvis over flere år.

5.2 Arbeidsavklaringspenger i folketrygden

5.2.1 Innledning

Når det oppstår sykdom, skade eller lyte som forhindrer en arbeidstaker å arbeide i stillingen fullt ut, vil vedkommende først motta sykepenger. Normalt ytes sykepenger i en periode på inntil ett år, jf. folketrygdloven § 8-12. Denne ett-årsperioden vil sjelden være tilstrekkelig til å få avklart om og i hvilket omfang en arbeidstakers inntektsevne er varig redusert, og om vilkårene for en uførepensjon eller uføretrygd fra folketrygden er oppfylt. I første omgang er det behov for en prosess som kan inneholde fysisk opptrening, behandling, omskolering, arbeidstrening mv., og som nødvendigvis må ta tid. I perioden fra sykepengene opphører til søknad om uførepensjon/uføretrygd kan avgjøres, vil det derfor oppstå inntektstap som i tilfelle bør kunne dekkes ved tidsbegrensede ytelser fra folketrygden. En arbeidsgiver har etter arbeidsmiljøloven § 15-8 rett til å si opp en arbeidstaker som helt eller delvis har vært fraværende fra arbeidet som følge av arbeidsuførhet som har vart i mer enn 12 måneder.

Folketrygdens tidsbegrensede ytelser i tilfelle hvor arbeidsevnen er blitt nedsatt slik at arbeidstakeren hindres i å beholde eller skaffe seg inntektsgivende arbeid, har hatt ulike navn og formål, og har over tid vært regulert etter til dels forskjellige regler i loven om folketrygd. Fra 1. mars 2010 ble tidligere tidsbegrensede folketrygdytelser i form av tidsbegrenset uførestønad, attføringspenger og rehabiliteringspenger erstattet med et nytt regelverk om arbeidsavklaringspenger i folketrygdloven kapittel 11, se også avsnitt 3.1 foran. I tillegg til arbeidsavklaringspengene kan det ytes ulike tillegg knyttet til dekning av særskilte kostnader som mottaker kan ha ved behandling og tiltak for å bedre arbeidsevnen, se også avsnitt 5.2.6 nedenfor.

5.2.2 Arbeidsavklaringspenger i tall

Statistikk fra NAV sine hjemmesider viser at det per 30. september 2013 var i alt 163 927 mottakere av arbeidsavklaringspenger. Dette utgjorde 5,0 prosent av befolkningen. I tabell 5.1 nedenfor er disse fordelt i forhold til alder og kjønn. Tallene viser at det for alle aldersgrupper er flere kvinner enn menn på arbeidsavklaringspenger. Fram til 50 år er tallet økende både for menn og kvinner.

Tabell 5.1 Antall mottakere av arbeidsavklaringspenger fra folketrygden fordelt på alder og kjønn per 30. september 2013.

Alder

Kvinner

Menn

Totalt

19 år og under

709

612

1 321

20-24

6 377

5 393

11 770

25-29

8 187

6 246

14 433

30-39

22 168

14 267

36 435

40-49

29 856

17 838

47 694

50-59

22 266

16 138

38 404

60 år og over

7 428

6 442

13 870

Kilde: NAV.

5.2.3 Arbeidsavklaringspengers formål og vilkår for mottak

Formålet med arbeidsavklaringspengene er ifølge folketrygdloven § 11-1 å sikre inntekt for medlemmer av folketrygden mens de:

får aktiv behandling,

deltar på et arbeidsrettet tiltak, eller

får annen oppfølging med sikte på å skaffe seg eller beholde arbeid.

I forarbeidene til endringsloven om arbeidsavklaringspenger (Ot.prp. nr. 4 (2008–2009) og Innst. O. nr. 28 (2008–2009)), ble det lagt vekt på at folketrygdens generelle mål er hjelp til selvhjelp og at arbeidsavklaringspengene skal gi bistand til å komme i arbeid. I tillegg til å gi penger til livsopphold, skal arbeidsavklaringspengene støtte opp under muligheten for å søke og å beholde arbeid.

For å få rett til arbeidsavklaringspenger må følgende grunnvilkår være tilstede:

Forutgående medlemskap i folketrygden: Minst tre år umiddelbart før krav om ytelse settes fram eller ett år umiddelbart før krav om ytelse og vedkommende i denne tiden har vært fysisk og psykisk i stand til å utføre ordinært inntektsgivende arbeid (§ 11-2).

Opphold i Norge: Hovedregelen er at man skal oppholde seg i Norge for å motta arbeidsavklaringspenger (§ 11-3).

Alder mellom 18 og 67 år (§ 11-4).

Nedsatt arbeidsevne: Arbeidsevnen må være nedsatt som følge av sykdom, skade eller lyte for at man skal ha rett til arbeidsavklaringspenger. Det vil si at det må være årsakssammenheng mellom den nedsatte arbeidsevnen og helseproblemene. Dette er en ren medisinsk vurdering, men samtidig er det ikke et krav at helseproblemene skal være hovedårsaken til den reduserte arbeidsevnen. Det er tilstrekkelig at helseproblemene er en vesentlig medvirkende årsak til den redusert arbeidsevnen. Arbeidsevnen må være svekket i forhold til inntektsgivende arbeid generelt og ikke i forhold til å beholde en konkret stilling eller en viss type arbeid. Det er også et vilkår at problemene med å beholde eller komme i arbeid ikke er av rent forbigående karakter (§ 11-5). Arbeidsevnen må være redusert med minst halvparten, jf. § 11-13.

Behov for bistand for å komme i arbeid: For å få rett til arbeidsavklaringspenger må medlemmet ha behov for aktiv behandling, arbeidsrettet tiltak eller oppfølging fra NAV for å kunne skaffe seg eller beholde arbeid (§ 11-6). Det ytes også arbeidsavklaringspenger i ventetid for behandling og i en kort periode etter at vedkommende er satt i stand til å skaffe seg arbeid, bistand osv., jf. §§ 11-13 og 11-14.

Aktivitet med sikte på å komme i arbeid: Mottakere av arbeidsavklaringspenger har en plikt til å bidra aktivt i prosessen med å komme i arbeid ut fra den enkeltes funksjonsnivå. Det er lagt opp til at perioder uten aktivitet skal være så korte som mulig og dette innebærer i praksis et strengere krav til aktivitet for de som tidligere har mottatt tidsbegrenset uførestønad (§§ 11-8 og 11-9).

For yrkesskade er det i lovens § 11-26 fastsatt at arbeidsavklaringspenger kan ytes selv om vilkåret for forutgående medlemstid i folketrygden ikke er oppfylt. Arbeidsavklaringspenger som følge av yrkesskade ytes videre fra en redusert arbeidsevne på 30 prosent. Beregningsgrunnlaget skal videre ikke settes lavere enn antatt årlig arbeidsinntekt på skadetidspunktet.

5.2.4 Arbeidsavklaringspengenes størrelse og varighet

Arbeidsavklaringspenger skal gi en rimelig kompensasjon for en persons inntektsbortfall. Det er derfor valgt å begrense beregningsgrunnlaget for ytelsen til personinntekt inntil 6 G. Maksimalgrensen på 6 G er valgt for alle de midlertidige ytelsene fra folketrygden og dette er nå også valgt som grense for ny uføretrygd, se også avsnitt 5.1.3 foran. Siden inntekten kan variere i året før arbeidsevnen nedsettes, skal beregningsgrunnlaget baseres på et gjennomsnitt av den pensjonsgivende inntekten de tre siste kalenderår dersom dette gir et høyere grunnlag enn inntekten siste året før arbeidsevnen ble redusert med mer enn halvparten, jf. lovens § 11-15. Beregningsgrunnlaget skal reguleres med endringer i G fram til søknadstidspunktet for å sikre opprettholdelse av beregningsgrunnlagets realverdi.

Fulle arbeidsavklaringspenger utgjør 66 prosent av beregningsgrunnlaget, jf. lovens § 11-16. Det er satt minstegrenser for ytelsens størrelse. Ved lavere uføregrad enn 100 prosent reduseres ytelsen forholdsmessig. Arbeidsavklaringspenger kan ytes fra arbeidsevnen er redusert med minst 40 prosent når vedkommende er inne i ordningen, jf. § 11-18. Når medlemmet er nær ved å komme i fullt arbeid, kan det i inntil seks måneder gis arbeidsavklaringspenger selv om vedkommende jobber inntil 80 prosent. Det brukes ikke fribeløp for inntekt ved siden av arbeidsavklaringspenger.

Av lovens § 11-19 og forskrift 10. februar 2010 nr. 152 om arbeidsavklaringspenger § 14 følger det at arbeidsavklaringspengene skal reduseres krone for krone ved ytelser fra nåværende eller tidligere arbeidsgiver. Forutsetningen er at slik pensjonsgivende inntekt eller andre økonomiske ytelser fra arbeidsgiver tilstås i forbindelse med overgang til arbeidsavklaringspenger eller i forbindelse med oppsigelse, fratreden eller reduksjon av arbeidstid. Erstatning fra arbeidsgiver etter skadeerstatningsloven eller yrkesskadeforsikringsloven skal derimot ikke føre til reduksjon av arbeidsavklaringspengene. Dette innebærer at det er økonomiske tilskudd som er ment å være generelle tilskudd til livsopphold, som kommer til fradrag. I forarbeidene (Ot.prp. nr. 4 (2008–2009) side 40) henviser Arbeidsdepartementet til at enkelte foretak som ønsker nedbemanning har brukt «gavepensjon» som tilbud for å få arbeidstakere til å slutte og at dette innebærer at inntektssikringsordningene i praksis delfinansierer utstøting fra arbeidslivet.

I forarbeidene (Ot. prp. nr. 4 (2008–2009) side 25) er det lagt vekt på at varighetsbegrensningene for arbeidsavklaringspenger må bidra til at de samlete ressurser brukes best mulig i forhold til ytelsens mål. Det er vist til at det er dokumentert at overgangen til arbeid og til andre trygdeytelser øker når mottaker nærmer seg slutten av ytelsesperioden. Målet med arbeidsavklaringspengene er at perioden på denne ytelsen ikke skal øke i forhold til den tidligere samlete periode for rehabiliteringspenger, attføringspenger eller tidsbegrenset uførestønad. Tiden på arbeidsavklaringspenger vil hele tiden bero på en konkret vurdering. Lovens regler om varighet vil være en maksimal varighetsbegrensning som understreker at arbeidsavklaringspenger er en tidsbegrenset og midlertidig ytelse. Ut fra blant annet statistikk fra tidligere avgrensede uføreytelser er maksimalrammen i § 11-10 satt til fire år. I særlige tilfeller kan stønadsperioden forlenges ved langvarig medisinsk behandling eller svært uavklart helsetilstand. Når det gjelder forholdet til senere vedtak om andre ytelser fra folketrygden og dets betydning for arbeidsavklaringspengenes varighet og størrelse, vises det til avsnitt 5.2.5 nedenfor.

Barnetillegg som ytes mottakere av arbeidsavklaringspenger er standardisert og ikke behovsprøvd. Av forskrift 10. februar 2010 nr. 152 om arbeidsavklaringspenger § 7 framgår det at barnetillegget er på 27 kroner per dag for hvert barn fem dager i uken. Det er ikke fastsatt noen begrensning for hvor mange barn det kan ytes barnetillegg. Det avgjørende er antallet barn mottakeren av arbeidsavklaringspengene forsørger. Av lovens § 11-16 fjerde ledd framgår det imidlertid at arbeidsavklaringspengene inklusive barnetillegg ikke skal kunne utgjøre mer enn 90 prosent av medlemmets grunnlag for beregning av arbeidsavklaringspenger.

5.2.5 Arbeidsavklaringspengenes forhold til andre ytelser fra folketrygden

Det kan være helt andre forhold enn den reduserte inntektsevnen som følge av sykdom, skade eller lyte som kan gi en mottaker av arbeidsavklaringspenger rett til andre ytelser fra folketrygden. Det åpenbare vil være alderspensjon som vil erstatte arbeidsavklaringspenger ved 67 år. Andre ytelser kan være sykepenger eller foreldrepenger, samt uførepensjon og ny uføretrygd.

Det er en forutsetning i folketrygden at en person ikke skal kunne motta mer enn en full folketrygdytelse. En person som har rett til flere ytelser samtidig skal imidlertid ikke komme dårligere ut enn om vedkommende bare hadde hatt rett på en ytelse. Det er derfor i lovens §§ 11-23 og 11-24 fastsatt nærmere bestemmelser om forholdet mellom arbeidsavklaringspenger og andre fulle eller reduserte ytelser fra folketrygden. I folketrygdloven § 11-23 er det gitt regler om forholdet mellom arbeidsavklaringspenger og andre fulle ytelser fra folketrygden. Prinsippet er der at dersom et medlem har rett til arbeidsavklaringspenger og samtidig fyller vilkårene for en annen folketrygdytelse som skal dekke samme inntektstap i samme tidsrom, kan vedkommende velge ytelse. Ytelser der man kan velge vil særlig være sykepenger, jf. folketrygdloven kapittel 8. Dersom vedkommende mottar fulle omsorgspenger, pleiepenger og opplæringspenger etter lovens kapittel 9, faller retten til arbeidsavklaringspenger bort, se NAVs rundskriv R11-00-A13 til folketrygdloven § 11-23 første ledd. Det samme gjelder dersom det mottas fulle foreldrepenger eller adopsjonspenger etter lovens kapittel 14. I visse tilfeller foretas det en samordning etter særlige regler, og dette er aktuelt for overgangsstønad (kapittel 15), ytelser til familiepleie (kapittel 16) og ytelser til gjenlevende ektefelle (kapittel 17). Det vises ellers til at arbeidsavklaringspenger ikke skal falle bort dersom medlemmet tar ut alderspensjon i henhold til ny fleksibel alderspensjon fra fylte 62 år med frihet til å kombinere arbeids- og pensjonsinntekter uten avkortning, jf. folketrygdloven § 11-23 annet ledd og NAVs rundskriv R11-00-A13 til bestemmelsen.

I folketrygdloven § 11-24 er det videre gitt regler om forholdet mellom arbeidsavklaringspenger og andre reduserte ytelser fra folketrygden, herunder uførepensjon og ny uføretrygd (fra 1. januar 2015), jf. også forskrift 10. februar 2010 nr. 152 om arbeidsavklaringspenger § 13. I de tilfeller der en person både har rett til arbeidsavklaringspenger og uførepensjon, skal arbeidsavklaringspenger beregnes som full ytelse. Dette innebærer at dersom det tilstås 60 prosent uførepensjon, vil vedkommende få utbetalt arbeidsavklaringspenger tilsvarende 40 prosent av full ytelse, se NAVs rundskriv R11-00-A13 til folketrygdloven § 11-24. Når det gjelder beregningsgrunnlaget for de som mottar slik gradert uførepensjon, er det lagt til grunn at man ved fastsettelsen av beregningsgrunnlaget for arbeidsavklaringspengene skal velge det mest gunstige tidspunktet av enten da arbeidsevnen ble nedsatt med minst 50 prosent eller arbeidsevnen ble ytterligere nedsatt på grunn av sykdom, skade eller lyte. Sistnevnte tidspunkt kan være aktuelt dersom vedkommende har hatt en deltidsjobb ved siden av den graderte uførepensjonen, men må trappe ytterligere ned på grunn av sykdom, skade eller lyte, se NAVs rundskriv R11-00-A13 til folketrygdloven § 11-15. Det skal tilsvarende foretas en samordning med arbeidsavklaringspenger for blant annet barnetillegg og sykepengerettigheter fra en deltidsstilling.

Forholdet til dagpenger ved arbeidsledighet følger av lovens § 4-24. Mottakeren av arbeidsavklaringspenger kan i disse tilfellene velge mellom dagpenger og arbeidsavklaringspenger.

5.2.6 Tilleggsstønader fra folketrygden til arbeidsavklaringspenger

Tilleggsstønadene til arbeidsavklaringspenger har som formål å kompensere for bestemte utgifter i forbindelse med gjennomføringen av et arbeidsrettet tiltak.

Etter lovens § 11-12 skal tilleggsstønadene ytes etter faste satser og ytes blant annet for å dekke dokumenterte utgifter til bøker og undervisning, utgifter til reiser i forbindelse med arbeidsrettet tiltak eller nødvendige utgifter til barnetilsyn i samme forbindelse. Kravet til nedsatt arbeidsevne gjelder også her, jf. Ot.prp. nr. 4 (2008–2009) side 15.

5.2.7 Tjenestepensjonsordningenes forhold til arbeidsavklaringspenger

Ved innføringen av arbeidsavklaringspenger ble foretakspensjonsloven § 6-1 annet ledd endret slik at uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen begynner å løpe 12 måneder etter at inntektsevnene er redusert. Det vil si fra sykepenger normalt vil opphøre. Før dette var hovedregelen at uførepensjon først kunne utbetales fra det tidspunktet medlemmets rett til syke-, rehabiliterings- eller attføringspenger opphørte.

I forskrift 1. desember 2000 nr. 1212 til lov av 24. mars 2000 nr. 16 om foretakspensjon ble det ved endringsforskrift 22. februar 2010 nr. 201 tilføyd et kapittel 5 om fradrag i uførepensjon ved utbetaling av arbeidsavklaringspenger. Det framgår der at det skal gjøres fradrag i uførepensjonen fra tjenestepensjonsordningen der beregnete arbeidsavklaringspenger og uførepensjonen fra tjenestepensjonsordningen utgjør mer enn 70 prosent av lønnen etter foretakspensjonsloven § 6-4. Fradraget skal gjøres ved utbetaling og uførepensjon som overstiger grensen skal i stedet tilføres premiefondet i pensjonsordningen, jf. forskriftens § 5-2.

6 Uførepensjon i tjenestepensjonsordninger

6.1 Behovet for et nytt regelverk om uførepensjon

Etter foretakspensjonsloven kan foretak i privat sektor opprette tjenestepensjonsordning som skal gi arbeidstakerne rett til uførepensjon i tillegg til uføreytelsene fra folketrygden til enhver tid (folketrygdloven kapitlene 11 og 12). Foretakspensjonsloven ble i sin tid utformet i nær tilknytning til pensjonssystemene i gjeldende folketrygdlov. Foretakspensjonsloven kapittel 6 om uførepensjon framtrer derfor i hovedsak som en påbygning av uførepensjonssystemet i gjeldende folketrygdlov kapittel 12 (foran i kapitlene 3 og 4). Regelverket om uførepensjon er på samme måte som i folketrygden direkte knyttet til alderspensjonssystemet, og bygger dermed også på prinsippet om lineær opptjening av rett til alders- og uførepensjon, se NOU 2012: 13 side 44.

Ved lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven er det nå foretatt så vel prinsipielle som omfattende endringer i folketrygdloven kapittel 12 om uførepensjon. Formålet er å erstatte uførepensjonssystemet i folketrygden med en helt ny uføretrygdeordning (foran i kapittel 5). Det er videre lagt til grunn at den nye trygdeordningen skal yte uføretrygd til de personer som blir uføre etter at lovendringen er satt i kraft, antakelig 1. januar 2015. Dette gjelder alle arbeidstakere, følgelig også alle arbeidstakere som på dette tidspunkt opptjener eller har opptjent rett til uførepensjon som medlem av eksisterende tjenestepensjonsordninger, eller som senere blir medlem av tjenestepensjonsordning med uførepensjon. Det er derfor ikke til å unngå at denne omleggingen må få virkninger som vil være av meget stor betydning for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon, og som vil kreve betydelige tilpasninger i pensjonslovgivningen og i utformingen av uførepensjonsordningene. Dette har først og fremst sammenheng med følgende forhold:

Den nye ordningen for uføretrygd er utformet som en selvstendig pilar i folketrygdloven, og er derfor ikke lenger koblet sammen med eller knyttet til regelverket om rett til og opptjening av alderspensjon i folketrygden. Rett til uføretrygd er generelt knyttet til medlemskap i folketrygden.

Folketrygdens uføretrygd er utformet som en ren risikobasert ordning og er ikke som hittil basert på lineær årlig opptjening av rett til uførepensjon i løpet av yrkeskarrieren. Det prinsipielle utgangspunkt er at uføretrygd skal erstatte inntektsbortfall som følge av varig uførhet forårsaket av sykdom, skade eller lyte, og uføretrygden beregnes derfor ut fra nedsatt inntektsevne og inntektsforhold på uføretidspunktet. Selve nedsettelsen av inntektsevnen i medlemskapstiden utløser altså rett til full uføretrygd etter uføregraden, uavhengig av på hvilket tidspunkt i yrkeskarrieren dette skjer.

Uføretrygden skal ved 100 prosent uførhet dekke et inntektstap tilsvarende 66 prosent av arbeidstakeres lønnsgrunnlag på uføretidspunktet, begrenset til lønn inntil 6 G. For arbeidstakere med lønn inntil 6 G vil ny uføretrygd gi en kompensasjonsgrad i forhold til lønn på 66 prosent av lønnsgrunnlaget, og uføretrygden vil derfor også dekke en vesentlig del av en samlet uføreytelse på inntil 66 prosent av lønn som hittil er blitt dekket ved uføretjenestepensjon. For arbeidstakere som også har lønn i området fra 6 til 12 G, blir imidlertid kompensasjonsgraden av ny uføretrygd i forhold til lønn til dels vesentlig lavere enn 66 prosent, og vil være fallende med høyere lønn. Disse forhold får vesentlige virkninger for behovet for supplerende uføretjenestepensjon.

I samsvar med arbeidslinjen stilles det vilkår for rett til uføretrygd som skal legge til rette for at restinntektsevnen etter uførhet blir utnyttet så langt som mulig, herunder vilkår om behandling og tiltak for å bedre arbeidsevnen før uføregraden og størrelsen av uføretrygden fastsettes. Uføretrygden blir redusert hvis mottaker av uføretrygd senere oppnår en pensjonsgivende inntekt ut over et fastsatt nivå uten at dette får umiddelbar betydning for den fastsatte uføregraden.

I det enkelte tilfelle beregnes ny uføretrygd ut fra arbeidstakerens lønnsgrunnlag og trygdetid på uføretidspunktet, og ut fra den uføregrad som motsvarer varig/langvarig nedsatt inntektsevne. Det stilles krav om samlet trygdetid i folketrygden på 40 år beregnet fra det år arbeidstakeren ble medlem med rett til pensjonsytelser fra folketrygden og fram til og med det året vedkommende fyller 66 år (lov 16. desember 2011 nr. 59 § 12-12).

Etter Banklovkommisjonens oppfatning har folketrygdens uføretrygdordning vesentlig endret grunnlaget for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som er utformet i samsvar med regelverket om uførepensjon i foretakspensjonsloven kapittel 6. For det første, behovet for uføretjenestepensjon i tillegg til uføreytelsene fra folketrygden vil for arbeidstakere flest bli vesentlig redusert. Dette har sammenheng med selve ytelsesnivået i ny uføretrygd, som fører til at folketrygden i framtiden vil dekke en atskillig større del, også etter skatt, av den uføreytelse som hittil er forutsatt dekket ved uførepensjon fra eksisterende tjenestepensjonsordninger. For det annet, den nye uføretrygdordningen avviker i stor grad fra de prinsipper som regelverket om uførepensjon i foretakspensjonsloven bygger på. Disse forhold medfører at tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som er utformet i samsvar med regelverket i foretakspensjonsloven kapittel 6, ikke kan videreføres i kombinasjon med den nye uføretrygdordningen. Før ny uføretrygd blir gjennomført, må det derfor være fastsatt et nytt regelverk for så vel eksisterende som nye pensjonsordninger med uførepensjon som legger til rette for at tjenestepensjonsordninger med uførepensjon vil virke på en god måte sammen med folketrygdens nye uføretrygdordning. Banklovkommisjonen legger til grunn at dette vil være en forutsetning for at foretak i privat sektor fortsatt skal ha adgang til å ha eller opprette skattegunstige kollektive forsikringsordninger for å sikre arbeidstakerne rett til uførepensjon i tillegg til rett til de uføreytelser som til enhver tid følger av lov om folketrygd.

6.2 Utgangspunkter ved utforming av et lovutkast

6.2.1 Forholdet til uføretrygdordningen

Banklovkommisjonen viser til at regelverket om uførepensjon i foretakspensjonsloven i sin tid ble utformet slik at det i hovedsak framtrer som en påbygning på folketrygdens uførepensjonssystem. Bakgrunnen for denne tilnærmingsmåten var at uførepensjon fra skattegunstigede tjenestepensjonsordninger skulle være et supplement til uførepensjon fra folketrygden, og at det derfor også var behov for å sette grenser for hvor store uføretjenestepensjoner foretakenes pensjonsordning skulle kunne gi. Lovteknisk ble nødvendig begrensning av uførepensjonenes omfang også gjennomført på en indirekte måte i form av en lovbestemt grense for samlet årlig uførepensjon fra folketrygden og pensjonsordningen. Banklovkommisjonen viser videre til at regelverket i foretakspensjonsloven bare gjelder tjenestepensjonsordninger som på samme måte som folketrygden skal gi årlig uførepensjon. Regelverket omfatter således ikke andre typer av uføreforsikringer som foretak måtte tegne til fordel for sine arbeidstakere (se ovenfor i avsnitt 4.2). Forutsetningen var at foretakenes adgang til å tegne slike uføreforsikringer måtte fastlegges etter ellers gjeldende regler.

Etter Banklovkommisjonens oppfatning er dette prinsipper som i hovedsak vil gi gode utgangspunkter også for utformingen av et nytt regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon i privat sektor tilpasset folketrygdens nye uføretrygdordning. Fordelen ved en slik tilnærmingsmåte vil være at et nytt regelverk om uføretjenestepensjon i hovedsak kan utformes ut fra de føringer som prinsippene for den nye uføretrygdordningen gir, og at hovedlinjene i det nye regelverket om uførepensjon fortsatt vil framtre som en påbygning på folketrygdens uføreordning. En viktig del av tilpasningen til ny uføretrygd vil gjelde regler som skal legge til rette for at uføretjenestepensjoner fortsatt ikke overstiger de grenser som skatteprovenyhensyn normalt setter for skattegunstige pensjonsordninger, eller et nivå for samlete uføreytelser fra uføretrygden og pensjonsordningen som vurderes som rimelig for samfunnets velferdsordning på dette området.

I samsvar med Finansdepartementets oppdrag til Banklovkommisjonen vedrørende tilpasninger i pensjonslovgivningen som følge av folketrygdreformen (inntatt ovenfor i avsnitt 2.1), legger Banklovkommisjonen til grunn at de prinsipper som regelverket om ny uføretrygd bygger på, skal gi viktige føringer for utformingen av nytt regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon. De betydelige endringene i folketrygdens uføreordning som omleggingen til en uføretrygdordning innebærer, gjør imidlertid at føringene fra folketrygdens regelverk må bli ganske andre enn de som ble lagt til grunn ved utformingen av foretakspensjonsloven kapittel 6. Særlig viktig i denne sammenheng er at uføretrygdordningen er utformet som en selvstendig pilar i folketrygdloven, og at den tidligere sammenkoblingen av alders- og uførepensjonssystemene som ble lagt til grunn i foretakspensjonsloven, ikke er videreført. Dette innebærer at også et nytt regelverk for uførepensjonsordninger prinsipielt må utformes uavhengig av de ulike typer av alderspensjonsordninger som foretakene skal kunne gjøre bruk av. Banklovkommisjonen legger vesentlig vekt på at et foretak skal kunne ha eller opprette tjenestepensjonsordning med uførepensjon i samsvar med det nye regelverket uavhengig av hvilken type av tjenestepensjonsordning for alderspensjon foretaket har.

Det lovutkast Banklovkommisjonen framlegger i utredningen her, er utformet med sikte på at lovutkastet skal omfatte alle hovedelementene i forsikringsbaserte tjenestepensjonsordninger som skal sikre arbeidstakerne årlig uførepensjon i tillegg til uføretrygd fra folketrygden. Det er lagt vekt på at lovutkastet så vidt mulig skal bygge på de prinsipper som ligger til grunn for regelverket for uføretrygd i folketrygdloven, og dermed skal legge til rette for at tjenestepensjonsordninger med uførepensjon skal kunne virke på en god måte i kombinasjon med ny uføretrygd.

Banklovkommisjonens lovutkast er lovteknisk utformet som et eget kapittel om uførepensjon i det samlete lovutkast til ny tjenestepensjonslov som er framlagt i NOU 2012: 13 Pensjonslovene og folketrygdreformen II og NOU 2013: 3 Pensjonslovene og folketrygdreformen III. Lovutkastet er utformet med sikte på at uføretjenestepensjon, i samsvar med lovutkastet, også skal kunne knyttes til pensjonsordninger med alderspensjon utformet i samsvar med reglene i utkastet til tjenestepensjonslov kapitlene 1 til 6 samt til innskuddspensjonsordninger etter innskuddspensjonsloven. Lovutkastet i denne utredningen er sluttbehandlet før Prop. 199 L (2012–2013) Lov om tjenestepensjon (tjenestepensjonsloven) ble framlagt. Banklovkommisjonen kan ikke se at proposisjonen inneholder synspunkter av betydning i forhold til de spørsmål som denne utredningen behandler. Lovutkastet i utredningen vil videre med enkelhet kunne innarbeides i lovutkastet som er framlagt i proposisjonen i form av et eget kapittel i loven.

6.2.2 Vilkår for rett til uførepensjon

Skal uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger kunne virke på en god måte i kombinasjon med ny uføretrygd, bør et utgangspunkt ved utformingen av et nytt regelverk for tjenestepensjoner med uførepensjon etter Banklovkommisjonens oppfatning være at de sentrale vilkår for rett til uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen som hovedregel bør være de samme som for retten til uføretrygd fra folketrygden. Hovedregelen bør være at uførhet som gir rett til uføretrygd, samtidig bør gi rett til uførepensjon fra pensjonsordningen, og det bør særskilt vurderes i hvilken utstrekning uførepensjon skal ytes i tilfelle hvor vilkårene for rett til uføretrygd ikke er oppfylt.

For det første, også retten til uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger bør – som uføretrygden – utformes som en ren risikobasert ordning som uavhengig av tjenestetid vil gi medlemmene av foretakets pensjonsordning rett til full uførepensjon ved uførhet inntrådt i medlemskapstiden. Dette prinsippet er lagt til grunn ved utformingen av lovutkastet i utredningen her. I motsetning til pensjonsordninger med uførepensjon etter foretakspensjonsloven vil retten til uførepensjon etter opplegget i lovutkastet altså ikke være basert på lineær opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid. Dette innebærer at retten til uførepensjon vil være knyttet direkte til arbeidsforholdet og medlemskapet i foretakets pensjonsordning, og at det i medlemskapstiden derfor ikke som hittil også opptjenes rett til uførepensjon etter tjenestetid som vil komme til utbetaling ved uførhet inntruffet etter at arbeidsforholdet i foretaket er avsluttet og medlemskapet i pensjonsordningen dermed er opphørt.

Fra arbeidstakerhold er det imidlertid hevdet med styrke at opplegget i lovutkastet bør suppleres med et alternativ som åpner for fripoliseopptjening etter tjeneste- og medlemskapstid i pensjonsordningen på samme måte som hittil, slik at foretak som i tilfelle ønsker det, gis adgang til å knytte et slikt alternativ til sin pensjonsordning i henhold til lovutkastet. Fra annet hold i Banklovkommisjonen, blant annet arbeidsgiverhold, er det reist prinsipielle innvendinger mot dette. I lovutkastet er dette spørsmålet søkt løst ved en bestemmelse som åpner for at et foretak i regelverket for sin pensjonsordning kan fastsette særskilt at fratrådte arbeidstakere med minst tre års tjenestetid, skal ha rett til pensjonsbevis for opptjent rett til uførepensjon, og ved at det i tilfelle gjelder særlige regler om beregning av slik opptjent uførepensjon og om avkortning av overskytende pensjon dersom pensjonsbevisinnehaveren på uføretidspunktet er medlem av annen pensjonsordning med uførepensjon etter lovutkastet, jf. lovutkastet §§ 9-1 og 9-12. Ved en vurdering av om det skal åpnes for en slik mulighet til opptjening bør det også tas i betraktning hvilken endelige løsning med hensyn til opptjening av rett til uførepensjon som velges for uførepensjon i offentlige pensjonsordninger. Dette er ennå ikke endelig avklart, se ovenfor i avsnitt 4.5.

For det annet bør det prinsipielle utgangspunkt også være at uførepensjon, på samme måte som uføretrygd, skal erstatte inntektsbortfall som følge av varig uførhet, og at uførepensjonen i de enkelte tilfelle beregnes ut fra nedsatt inntektsevne og inntektsforhold på uføretidspunktet. Vurderingen av i hvilken utstrekning inntektsevnen er tapt, bør imidlertid, i samsvar med uføretrygdens vektlegging av hensynet til arbeidslinjen, også ta i betraktning hva som kan oppnås ved behandling og tiltak for bedring av inntektsevne etter uførhet. Uavhengig av dette må imidlertid det nye regelverket for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon også utformes slik at uførepensjonens oppgave blir å erstatte inntektstap ved uførhet som ikke blir dekket av arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd fra folketrygden. Ytelsesnivåene i folketrygden vil derfor gi viktige føringer ved utformingen av reglene om størrelsen av den varige uførepensjon eller midlertidige uførepensjon en tjenestepensjonsordning skal kunne gi.

Etter den nye uføretrygdordningen gis en arbeidstaker ved 100 prosent uførhet rett til årlig uføretrygd til dekning av et inntektstap tilsvarende 66 prosent av arbeidstakeres årslønn inntil 6 G på uføretidspunktet. Dette ytelsesnivået medfører at folketrygden i stor grad vil dekke en vesentlig større del av arbeidstakernes inntektstap ved uførhet enn uførepensjonen etter gjeldende folketrygdlov. Det vises til beregninger inntatt nedenfor i avsnitt 9.2. Samtidig følger det av reglene i både den gjeldende og den nye uføretrygdordningen at inntektstap ved uførhet knyttet til lønn i området 6 til 12 G normalt vil tillegges liten eller ingen betydning ved beregningen av uføreytelsen fra folketrygden. I folketrygdlovgivningen er det således forutsatt at inntektstap ved uførhet knyttet til lønn i området 6 til 12 G i tilfelle må dekkes ved uføretjenestepensjon, og at i hvilken utstrekning lønn i området 6 til 12 G skal kunne medregnes eller skal medregnes ved beregningen av uføretjenestepensjon, vil fortsatt bero først og fremst på hvordan lov- og regelverket for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon blir utformet. Ytelsesnivået i ny uføretrygd vil derfor gi viktige utgangspunkter ved utformingen av det nye regelverket for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon.

For det tredje, det må legges til grunn at retten til uførepensjon bortfaller samtidig med retten til uføretrygd ved fylte 67 år, eller ved nådd lavere alder for alderspensjon fastsatt i eller i medhold av lov, og da normalt vil bli erstattet av rett til alderspensjon fra folketrygden og foretakets pensjonsordning.

6.2.3 Hvordan skal uførepensjonsytelsen fastsettes?

Skal tjenestepensjonsordninger med uførepensjon virke på en god måte i kombinasjon med ny uføretrygd, må det i regelverket fastsettes rammer for hvilken uførepensjon tjenestepensjonsordningen skal kunne gi i tillegg til retten til uføretrygd. Allerede skatteprovenyhensyn tilsier dette, men ved utformingen av rammer eller krav til pensjonsplaner for supplerende uførepensjon er det også påkrevd å unngå at uførepensjonen kommer til å dekke inntektstap ved uførhet som allerede forutsettes dekket ved ny uføretrygd. Bestemmelser som skal forhindre at supplerende uførepensjon kommer til å dekke inntektstap ved uførhet som også dekkes av ny uføretrygd, kan prinsipielt utformes på to måter:

Tjenestepensjonsordninger med uførepensjon utformes som en ren nettoordning, det vil si en ordning som forhåndsfastsetter hvilke tillegg til rett til uføretrygd som skal ytes.

Tjenestepensjonsordninger med uførepensjon utformes som bruttoordning, det vil si en ordning hvor uførepensjonen beregnes med utgangspunkt i et fastsatt samlet pensjonsnivå i forhold til lønn (for eksempel 70 prosent) og det deretter gjøres fradrag for den uføretrygd som ytes etter folketrygdloven.

Banklovkommisjonen mener at det i et nytt regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon i tillegg til uføretrygd bør legges til grunn at pensjonsordninger skal utformes som en nettoordning. Banklovkommisjonen viser til at tjenestepensjonsordninger med uførepensjon er en kollektiv forsikringsordning, og at forsikringsmessige prinsipper tilsier at forsikringsbaserte tjenestepensjonsordninger skal kunne bygge på et sikkert lov- og regelverksgrunnlag med virkninger som lar seg forutberegne. Et krav om at den uførepensjon som pensjonsordningen gir, skal være forhåndsfastsatt i pensjonsplanen, vil være av vesentlig betydning i så måte. Dette vil legge til rette for forsvarlig premieberegning fra pensjonsinnretningenes side, og vil dessuten gi en høy grad av forutberegnelighet med hensyn til omfanget av pensjonsinnretningenes ansvar for utbetaling av uførepensjoner til medlemmene av pensjonsordningen. Begge deler er også i foretakenes og arbeidstakernes interesse. For øvrig vises det til at det også i Prop. 202 L (2012–2013) om uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger er foreslått at nettoprinsippet skal legges til grunn (foran i avsnitt 4.5).

Uførepensjonsordninger i privat sektor basert på bruttopensjoner med fradrag for den uføretrygd som vil bli ytet fra folketrygden, vil gi et til dels usikkert grunnlag for denne form for kollektiv forsikring. Dette skyldes at folketrygdlovens regelverk om ny uføretrygd er forholdvis omfattende, og at regelverket inneholder atskillige vilkår for og begrensninger av retten til uføretrygd som er begrunnet i behov for ulike avgrensninger av samfunnets velferdsordning på dette området. Dersom uførepensjonsordninger i privat sektor utformes som en bruttoordning vil det således foreligge usikkerhet når det gjelder i hvilken utstrekning pensjonsordningen vil gi rett til uførepensjon også i tilfeller som faller utenfor dekningsområdet for ny uføretrygd. Uførepensjonsplaner basert på nettoprinsippet gir derimot den fordel at det framgår direkte av pensjonsplanen hvilke ytelser som pensjonsordningen skal gi i tillegg til retten til uføretrygd fra folketrygden. Dessuten vil det kunne foretas særskilt vurdering av i hvilke tilfeller og i hvilket omfang pensjonsordningen også skal dekke inntektstap ved uførhet som uføretrygden ikke dekker. Det dreier seg blant annet om spørsmål knyttet til rett til uførepensjon ved uføregrad som ikke oppfyller minstekravet i uføretrygden og om i hvilken utstrekning lønn i området 6 til 12 G skal kunne medregnes ved beregning av uførepensjon.

Banklovkommisjonen mener at disse forhold tilsier at utgangspunktet ved utformingen av et nytt regelverk bør være at de uførepensjoner tjenestepensjonsordninger i privat sektor skal kunne gi, må være fastsatt som nettoytelser i pensjonsordningenes pensjonsplaner. Et opplegg basert på nettoprinsippet vil ikke være til hinder for at det ved utformingen av regelverket, blant annet ut fra skatteprovenyhensyn, også legges vekt på hvilket ytelsesnivå de samlete uføreytelser fra uføretrygden og pensjonsordningen bør kunne gi. Banklovkommisjonen forutsetter således at det i det nye regelverket, på samme måte som i pensjonslovgivningen for øvrig, fastsettes rammer og grenser for hvilken rett til årlig uførepensjon tjenestepensjonsordningen skal kunne gi i tillegg til rett til uføretrygd og andre uføreytelser fra folketrygden. Etter Banklovkommisjonens oppfatning vil nettoprinsippet legge til rette for at foretakene gjør bruk av den fleksibilitet som er innebygget i de lovfastsatte rammer for en ny uførepensjon. Foretaksstrukturen i norsk næringsliv tilsier at lovgivningen bør åpne for at foretakene på denne måten kan tilpasse sine uførepensjonsordninger som del av det enkelte foretaks samlete lønns- og arbeidsvilkår, blant annet ut fra virksomhetens behov, størrelse og lønnsevne.

Loven om obligatorisk tjenestepensjon gjelder ikke uførepensjon. Utgangspunktet for lovgiveren vil derfor fortsatt være at det i første rekke er opp til det enkelte foretak å avgjøre om den vil ha eller opprette pensjonsordning med uførepensjon. Praktisk sett innebærer dette at det i første rekke må være foretakenes oppgave – ved utformingen av regelverket for sin pensjonsordning innenfor lovgivningens rammer – å fastlegge i hovedsak hvor god den enkelte uførepensjonsordningen skal være. Ved utformingen av de lovfastsatte rammer for pensjonsordninger med uførepensjon må det derfor tas i betraktning at foretaksstrukturen i norsk næringsliv varierer ganske mye så vel i størrelse og risikoprofil som i lønnsevne og økonomiske ressurser, og at dette i praksis vil bli bestemmende for utbredelsen og omfanget av uførepensjonsordninger i privat sektor. Store variasjoner i norske foretaks lønnsevne og størrelse, og det forhold at et meget stort flertall av foretakenes eksisterende pensjonsordninger (herunder innskuddspensjonsordninger) bare omfatter alderspensjon, tilsier at et nytt regelverk prinsipielt bør utformes som et rammeverk for utformingen av de enkelte foretaks uførepensjonsordninger i privat sektor. Også når det gjelder uførepensjon må en vente betydelige variasjoner i utbredelse og pensjonsnivå.

6.2.4 Oppbyggingen av et nytt regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon

Som det framgår av avsnittene 6.2.1 til 6.2.3 foran, mener Banklovkommisjonen at utgangspunktet for et nytt regelverk for forsikringsbaserte tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som skal virke i kombinasjon med den nye uføretrygdordningen i folketrygden, bør være at regelverket skal gjelde for pensjonsordninger som skal gi forhåndsfastsatte netto uførepensjonsytelser og være undergitt et regelverk som så vidt mulig er tilpasset de prinsipper som ligger til grunn for folketrygdens nye uføretrygdordning. Av hensyn til oversikten over og helheten i det samlete regelverk om uføreytelser, mener Banklovkommisjonen videre at det nye regelverket for uførepensjonsordninger i privat sektor i hovedsak bør bygges opp etter det samme systematiske grep og begrepsapparat som regelverket for ny uføretrygd i folketrygdloven kapittel 12. Det må likevel også tas i betraktning at regelverket for uførepensjonsordninger i privat sektor tross alt bare skal gjelde for arbeidstakere og andre medlemmer av tjenestepensjonsordninger, og at det derfor ikke er plass for bestemmelser som først og fremst gjelder ulike andre persongrupper som folketrygdloven i tillegg må omhandle. Dette innebærer blant annet at et nytt regelverk for uførepensjonsordninger kan forenkles vesentlig sammenlignet med reglene i folketrygdloven kapittel 12.

Det lovutkast Banklovkommisjonen framlegger i utredningen her, er utformet med sikte på at lovutkastet skal omfatte alle hovedelementene i forsikringsbaserte tjenestepensjonsordninger som skal sikre arbeidstakerne årlig uførepensjon i tillegg til uføretrygd fra folketrygden. Lovutkastet er inntatt nedenfor i kapittel 16.

Hovedelementene i et regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som er utformet som en nettoordning (foran i avsnitt 6.2.3), og som generelt skal framtre som en påbygning på folketrygdens uføretrygdordning, bør reflektere eller omhandle følgende forhold:

Ny uførepensjon skal utformes som en nettoordning som er frittstående i forhold til systemene for alderspensjon i tjenestepensjonsordninger i privat sektor, og må kunne kombineres med ulike tjenestepensjonsordninger for alderspensjon.

Ny uførepensjon skal være risikobasert slik at rett til uførepensjon oppstår som følge av at selve inntektsevnen til medlem av pensjonsordningen er blitt nedsatt under medlemstiden i pensjonsordningen på grunn av sykdom, skade eller lyte.

Retten til uførepensjon må prinsipielt være uavhengig av tjenestetid i foretaket på uføretidspunktet og av krav til årlig opptjening av pensjon fram til alderspensjonsalderen.

Retten til uførepensjon må opphøre samtidig som retten til uføretrygd ved fylte 67 år eller ved en lavere alder for alderspensjon fastsatt i eller i medhold av lov, og blir da erstattet av alderspensjon fra tjenestepensjonsordning.

Vilkårene for rett til uførepensjon må i hovedsak tilpasses vilkårene for rett til uføretrygd begrunnet i hensynet til arbeidslinjen, blant annet når det gjelder tiltak for bedring av inntektsevne etter uførhet.

Rett til uførepensjon forutsetter varig/langvarig nedsatt inntektsevne som oppfyller det minstekrav til uføregrad som regelverket fastsetter.

Ny uføretrygd stiller særskilte minstekrav til uføregrad, henholdsvis på 50, 40 og 30 prosent. Retten til uførepensjon bør knyttes til disse minstekravene, men adgangen til fortsatt å benytte et enhetlig minstekrav på 20 prosent bør videreføres.

Ved fastsettelsen av hvilken uførepensjon pensjonsordningen skal kunne gi må det tas hensyn til at ny uføretrygd skal tilsvare 66 prosent av lønn ved 100 prosent uførhet, og at bare lønn inntil 6 G blir medregnet ved beregningen av uføretrygden. For tjenestepensjonsordninger bør imidlertid adgangen til å gi full uføredekning også for inntekt mellom 6 og 12 G videreføres. Et viktig spørsmål blir i hvilken utstrekning uføretjenestepensjon skal kunne sikre en høyere samlet kompensasjonsgrad i forhold til lønn.

I enkelttilfelle beregnes uføretjenestepensjon ut fra samme faktorer som i ny uføretrygd, det vil si medlemmets lønnsgrunnlag og uføregrad.

Det må tas hensyn til at uføretrygden skal avkortes ut fra medlemmets uføregrad selv om minstekravet til uføregrad er oppfylt.

Det må tas hensyn til at uføretrygd oppreguleres etter endringer i G fram til fylte 67 år og overgang til alderspensjon. Det er behov for en oppreguleringsordning også for uførepensjon hvis realverdien skal sikres.

Det må tas hensyn til at uføretrygden reduseres ved pensjonsgivende inntekt over et visst nivå etter uførhet, det vil si ved utnyttelse av restarbeidsevne.

Et opplegg for uførepensjonsordninger i privat sektor basert på disse prinsippene er ikke til hinder for at foretak også kan gis adgang til å påbygge og supplere uførepensjonsordningen med en særskilt regelverksbasert ordning for samtidig opptjening etter tjeneste- og medlemskapstid av rett til uførepensjon ved uførhet som inntreffer etter opphør av medlemskapet i pensjonsordningen. De nærmere rammer for en slik ordning må i tilfelle lovfestes, blant annet for å motvirke at kombinasjonen av tidligere opptjent rett til uførepensjon og uførepensjon fra pensjonsordning etter lovutkastet vil gi enkelte en samlet pensjon ut over de grenser for uførepensjon som tillegg til uføretrygd som følger av lovutkastet.

I tillegg må det fastsettes overgangsregler for eksisterende tjenestepensjonsordninger med uførepensjon, og for rett til uførepensjon som er opptjent ved tjenestetid i eksisterende pensjonsordninger fram til det tidspunkt den nye uføretrygdordningen i folketrygden settes i kraft.

Ut ifra dette vil hovedpunktene i den videre behandlingen i utredningen være å se på de nærmere vilkårene for uførepensjon i form av krav til medlemskap (kapittel 7) og krav til nedsatt inntektsevne (kapittel 8). Det er videre gjort vurderinger av ytelsesnivået på uførepensjonen (kapittel 9) og beregning og utbetaling av uførepensjon (kapittel 10). I tillegg er det sett på enkelte særlige spørsmål i kapittel 11, de mer forsikringstekniske sidene ved uførepensjon i form av avsetninger og premieberegning (kapittel 12), samt behovet for overgangsregler (kapittel 13). En vurdering av de likestillingsmessige, administrative og økonomiske konsekvensene av lovutkastet er gjort i kapittel 14.

7 Medlemskap som vilkår for uførepensjon

7.1 Innledning

1) Retten til uføretrygd er knyttet til medlemskap i folketrygden. Av lov 16. desember 2011 nr. 59 § 12-2 første ledd framgår at rett til uføretrygd i utgangspunktet forutsetter medlemskap i folketrygden i de siste tre år fram til uføretidspunktet. Uføretidspunktet er det tidspunktet da inntektsevnen ble varig nedsatt med minst halvparten, jf. folketrygdloven § 12-7 tredje ledd. Medlem i folketrygden er man pliktig til å være om man er bosatt i Norge, har flyttet til Norge og har lovlig opphold her, jf. folketrygdloven § 2-1. Det er gitt særlige regler knyttet til kortvarige opphold i Norge, arbeid for Norge i utlandet og muligheter for frivillig medlemskap i folketrygden, se folketrygdloven §§ 2-2 til 2-7a, uten at det er behov for å beskrive disse bestemmelsene nærmere i utredningen her.

Kravet til tre års medlemstid rett før uføretidspunktet er noe modifisert i folketrygdloven § 12-2 tredje ledd. Det framgår der at kravet til tre års forutgående medlemstid ikke gjelder for en person som har vært medlem i folketrygden i minst ett år umiddelbart før krav om ytelser framsettes og som ble ufør før fylte 26 år og da var medlem av folketrygden eller har vært medlem av folketrygden etter fylte 16 år med unntak av maksimalt fem år. Det er også gjort et unntak fra tre-års kravet i § 12-2 fjerde ledd for medlemmer av folketrygden som vil få en uføretrygd ved 100 prosent uførhet som minst svarer til halvparten av full minsteytelse etter § 12-13 annet ledd på grunnlag av trygdetid fram til uføretidspunktet.

Medlemskap i folketrygden som tilfredsstiller ovennevnte bestemmelser vil således kunne gi rett til uføretrygd. Om full uføretrygd blir utbetalt, vil bero på medlemmets trygdetid i folketrygden. For å få rett til full uføretrygd ut i fra den fastsatte uføregrad, må medlemmet ha en trygdetid på minst 40 år, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 § 12-13 fjerde ledd. Trygdetid er nærmere definert i § 12-12 og regnes fra fylte 16 år og fram til fylte 66 år. I trygdetiden inngår den tiden vedkommende allerede har vært medlem av folketrygden fram til uføretidspunktet samt framtidig trygdetid etter uføretidspunktet og fram til og med det året man fyller 66 år. Dersom trygdetiden er kortere enn 40 år, avkortes uføretrygden tilsvarende. Det vil si at avkortning skjer med forholdet faktisk trygdetid og 40 år. Dette kravet vil først og fremst medføre avkortet uføretrygd for personer som flytter til Norge i voksen alder eller som flytter til utlandet i en periode for senere å flytte tilbake.

Videre kan retten til uføretrygd under utbetaling falle bort eller bli redusert som følge av at kravet til fortsatt medlemskap i folketrygden på uføretidspunktet ikke er oppfylt, jf. § 12-3 første ledd. Det er gjort enkelte unntak fra denne bestemmelsen i § 12-3 annet ledd som omfatter personer som ikke lenger er medlem av folketrygden, men som har trygdetid på minst 20 år som følge av forutgående medlemskap med rett til pensjonsytelser i folketrygden. Disse vil fortsatt ha en rett til uføretrygd, men da bare på grunnlag av faktisk medlemstid og ikke beregnet framtidig trygdetid. Personer som har kortere trygdetid enn 20 år har også rett til uføretrygd, men trygdetiden avkortes da i forhold til faktisk medlemstid. Det er gjort unntak for disse kravene hvor uførheten skyldes yrkesskade, jf. § 12-17 første ledd bokstav b).

Etter Banklovkommisjonens oppfatning er folketrygdens krav vedrørende forutgående medlemskap, fortsatt medlemskap og trygdetid begrunnet i særlige behov for avgrensning av den nye uføretrygdordningen. Disse behovene gjør seg ikke gjeldende i forhold til tjenestepensjonsordninger med uførepensjon. Avgrensninger av arbeidstakernes rett til uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger bør i stedet vurderes med utgangspunkt i de prinsipper om rett til medlemskap og forholdsmessighet mellom medlemmenes rettigheter i pensjonsordningen som tradisjonelt har hatt en meget sentral stilling ved utformingen av tjenestepensjonslovgivningen.

2) Banklovkommisjonen mener at det prinsipielle utgangspunkt bør være at retten til uførepensjon følger av selve medlemskapet i den tjenestepensjonsordning som er etablert av det enkelte foretak og vil bli finansiert av dette. Mobiliteten i arbeidsmarkedet skaper et behov for avgrensning i tid mellom ulike tjenestepensjonsordninger og foretak, ikke minst for å fordele kostnadsansvaret mellom foretakene. Retten til uførepensjon vil da som hovedregel måtte bero på hvilken tilknytning til det enkelte foretaket som kreves for medlemskap i foretakets tjenestepensjonsordning.

På bakgrunn av at lov 21. desember 2005 nr. 124 om obligatorisk tjenestepensjon innebærer en plikt for alle foretak til å ha en tjenestepensjonsordning som sikrer arbeidstakerne rett til alderspensjon og at uførepensjonen vil innebære en frivillig tilleggsytelse i tjenestepensjonsordningen som dekker alderspensjon, vil retten til uførepensjon måtte knyttes til medlemskapet i pensjonsordningen som sådan, jf. lovutkastet § 9-1 første ledd. Et medlem av alderspensjonsordningen vil dermed også dekkes av en uførepensjonsordning om denne opprettes som en del av tjenestepensjonsordningen.

Reglene om medlemskap i tjenestepensjonsordninger følger av utkastet til tjenestepensjonslov kapittel 3, se NOU 2012: 13 side 102 følgende og Prop. 199 L (2012–2013). Medlemskapsbestemmelsene i utkastet til tjenestepensjonslov bygger på tilsvarende bestemmelser i foretakspensjonsloven og innskuddspensjonsloven. Utgangspunktet er at alle arbeidstakere i foretaket som har fylt 20 år skal være medlem av pensjonsordningen. Foretaket kan velge å fastsette en lavere alder i regelverket for pensjonsordningen. Uavhengig av dette vil unge arbeidstakere normalt være sikret uføredekning gjennom folketrygden.

Det er i pensjonslovene gjort unntak for arbeidstakere i deltidsstilling som utgjør mindre enn 20 prosent av full stilling og sesongarbeidere der arbeidet utgjør mindre enn en femdel av full stilling. Det er også normalt at det i pensjonsordningens regelverk fastsettes et krav om at arbeidstakeren er fullt arbeidsfør i stillingen på innmeldingstidspunktet, jf. foretakspensjonsloven § 3-8 og innskuddspensjonsloven § 4-2 annet ledd. Dersom arbeidstakeren er sykmeldt på tidspunktet for innmelding så vil innmeldingen utsettes til arbeidstakeren er i arbeid igjen. Dette vilkåret for opptak i tjenestepensjonsordningen gjelder uavhengig av om pensjonsordningen også omfatter uførepensjon eller bare alderspensjon. Tilsvarende prinsipp er foreslått i utkastet til tjenestepensjonslov § 3-8 i NOU 2012: 13 (§ 3-7 i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013)). Bestemmelsene om medlemskap i pensjonsordningen skal framgå av regelverket for pensjonsordningen og skal gjelde likt for alle arbeidstakere. Banklovkommisjonen legger derfor til grunn at en ved å bygge på reglene om medlemskap i pensjonsordningen som grunnleggende vilkår for rett til uførepensjon, vil sikre en likebehandling av arbeidstakerne i foretaket.

Som følge av at reglene for medlemskap i tjenestepensjonsordningene til dels avviker fra kravene til medlemskap og trygdetid for rett til uføretrygd i folketrygden, oppstår det enkelte særlige spørsmål når det gjelder tjenestepensjon som supplement til uføretrygd. Disse blir behandlet nedenfor i avsnitt 7.2.

7.2 Ulike spørsmål om varighet av medlemskap og forholdet til uføretrygden

Selv om retten til uførepensjon skal bygge på medlemskapet i tjenestepensjonsordningen oppstår det et spørsmål om det skal stilles krav om at medlemmet må ha vært medlem av pensjonsordningen i en viss periode før uføretilfellet inntrer (uføretidspunktet) for å få rett til uførepensjon. Det vil i så fall innebære at man ikke bare stiller krav om at vedkommende er medlem av tjenestepensjonsordningen på uføretidspunktet, men også at vedkommende har vært medlem i en viss periode forut for dette. Det vil være et krav som kan sammenlignes med kravet i ny uføretrygd i folketrygden om at et medlem av folketrygden må ha vært medlem i minst tre år før uføretidspunktet, eller minimum i ett år i en del tilfeller, se beskrivelsen av disse reglene ovenfor i avsnitt 7.1.

Ovenfor i avsnitt 6.2.4 er det lagt til grunn at ny uførepensjon skal være risikobasert slik at rett til uførepensjon oppstår som følge av at selve inntektsevnen til medlem av pensjonsordningen er blitt nedsatt under medlemstiden i pensjonsordningen på grunn av sykdom, skade eller lyte. Dersom retten til uførepensjon skal følge medlemskapet i pensjonsordningen, og dermed sikre medlemmene en forutberegnelighet om at de er sikret en viss levestandard uansett uførhet til enhver tid som følge av medlemskap i pensjonsordningen, er det ikke mulig å ta inn et krav om forutgående tjenestetid i tjenestepensjonsordningen på samme måte som i folketrygden. Et slikt krav vil også kunne virke mobilitetshindrende idet arbeidstakere vil kunne oppleve at de ved arbeidsskifter får en dårligere uføredekning i en periode og at skifte av arbeid dermed skaper mer usikkerhet med hensyn til hva det nye foretakets tjenestepensjonsordning dekker. Manglende uføredekning etter arbeidsskifte vil medføre at arbeidsskiftet i seg selv vurderes som en risiko. Hensynene som her gjør seg gjeldende er ikke de samme som begrunner kravet til forutgående medlemstid i ny uføretrygd i folketrygden. Både for foretak og arbeidstakere vil det være forholdsvis uvesentlig når i tjenestetiden uførhet inntrer. Behovet for sikring og dermed begrunnelsen for at foretaket finner grunn til å etablere en uførepensjon i tjenestepensjonsordningen, er det samme uansett tidspunktet for når uførheten inntrer. Tilsvarende vil det for arbeidstakerne være viktig at de allerede fra opptak i pensjonsordningen er sikret full uførepensjon i det dette skaper forutberegnelighet og trygghet. I tillegg kommer det forhold at arbeidstakerne i samme pensjonsordning dermed sikres likebehandling uavhengig av tidspunktet for når uførhet oppstår. Banklovkommisjonen viser til at uførepensjoner generelt beregnes uavhengig av lengden av et medlems tjenestetid i foretaket på uføretidspunktet.

En tjenestepensjonsordnings oppgave er prinsipielt å gi pensjonsytelser som kommer i tillegg til de enkelte medlemmers ytelser fra folketrygden til enhver tid, jf. lovutkastet § 9-1 første ledd. Prinsippet om rett til full uførepensjon i tjenestepensjonsordninger for medlemmer uten krav til forutgående tjenestetid, skal imidlertid ikke innebære at det også vil bli tjenestepensjonsordningens oppgave å kompensere for bortfallet av rett til uføretrygd som følge av manglende forutgående medlemstid eller fortsatt medlemskap og trygdetid i folketrygden. Den rett til uførepensjon som tjenestepensjonsordningen skal gi de enkelte medlemmer ved uførhet inntruffet i medlemskapstiden, vil bli bestemt av og beregnet etter de regler som er foreslått i lovutkastet kapittel 9, jf. foran i avsnitt 6.2.3 hvor det fremgår at et «nettoprinsipp» ligger til grunn for utformingen av regelverket. Ytelsesnivået er imidlertid fastsatt ut fra forutsetningen om at uføretrygden likevel vil utgjør en meget stor del av de samlede uføreytelser i de fleste normaltilfeller. Manglende eller redusert uføretrygd vil bare bli kompensert ved uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen i de tilfeller hvor regelverket gir hjemmel for det, se lovutkastet § 9-8 fjerde ledd.

8 Krav til nedsatt inntektsevne

8.1 Prinsipper for beregning av nedsatt inntektsevne

Kravet til nedsatt inntektsevne er et helt sentralt vilkår for rett til uføreytelser både i folketrygden, tjenestepensjonsordninger og andre forsikringsdekninger knyttet til uførhet. Uføreytelser i folketrygden og utbetalinger knyttet til uføredekninger i kollektiv forsikring, det være seg livsforsikringer eller skadeforsikring, har det fellestrekk at de alle er knyttet til at det oppstår uførhet som reduserer medlemmets eller den forsikredes evne til å skaffe seg arbeidsinntekt. Disse forsikringene må holdes atskilt fra forsikringer, som for eksempel forsikring ved kritisk sykdom, som gir rett til engangsutbetalinger som følge av en forhåndsdefinert skade eller sykdom. I slike forsikringer kan det være tilstrekkelig at det er påvist en diagnose for en sykdom eller skade som er omfattet av forsikringen. Det kreves ikke at denne sykdommen eller skaden også skal føre til redusert inntektsevne.

Om det foreligger nedsatt inntektsevne som gir rett til uførepensjon og hvilken uføregrad som foreligger i det enkelte tilfellet, vil måtte bero på en konkret vurdering. Vurderingen av nedsatt inntektsevne vil ikke være knyttet til det arbeid som medlemmet har på uføretidspunktet, men er knyttet til evnen til å skaffe seg inntektsgivende arbeid generelt, jf. lovutkastet § 9-4. Denne vurderingen må holdes atskilt fra beregningen av uførepensjonsytelsens størrelse som vil blant annet bero på størrelsen på den inntekt arbeidstakeren har hatt i sin stilling før uførheten oppsto og i hvilken grad inntektsevnen er blitt nedsatt, det vil si uføregraden, jf. lovutkastet § 9-9.

Uføregraden som uttrykk for hvor stor del av inntektsevnen som er tapt, er i folketrygden basert på en sammenligning av arbeidstakerens inntektsmuligheter før og etter uføretidspunktet, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-9 første ledd (se foran i avsnitt 5.1.2). Ved vurderingen og fastsettelsen av henholdsvis inntekt før uførhet og inntekt etter uførhet skal det etter folketrygdloven § 12-7 fjerde ledd legges vekt på «alder, evner, utdanning, yrkesbakgrunn, arbeidsmuligheter på hjemstedet eller andre steder der det er rimelig at vedkommende tar arbeid». Prinsippene i folketrygdloven §§ 12-7 til 12-9 ligger til grunn for utformingen av bestemmelsene i lovutkastet § 9-4. Banklovkommisjonen har lagt vesentlig vekt på at lovgivningen om uføretjenestepensjon i hovedsak bygger på det samme uføregradsbegrep som ny uføretrygd, jf. også foretakspensjonsloven § 6-2. Etter lovutkastet § 9-4 skal således nedsatt inntektsevne vurderes ut fra en sammenligning av inntektsevnen i full stilling før uføretidspunktet og inntektsevnen etter uføretidspunktet. Om vedkommende faktisk har utnyttet sine inntektsmuligheter før uførhet er derfor ikke avgjørende. Dersom en person har valgt å arbeide deltid vil ikke vedkommende bli ansett som 100 prosent ufør selv om uføregraden svarer til deltidsstillingen i sin helhet. Vurderingen av inntekt før uførhet må bygge på arbeidstakerens alminnelige inntektsevne og derfor også omfatte den delen av samlet inntektsmulighet som arbeidstakeren ikke har utnyttet i sin deltidsstilling på uføretidspunktet. På samme måte vil de samlede inntektsmuligheter etter uførhet bli lagt til grunn ved beregningen av tapt inntektsevne.

I kollektiv livsforsikring er det vanlig å beregne pensjonsrettigheter ut fra et standardisert lønnsbegrep, jf. foretakspensjonsloven § 5-4 og utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3. I lovutkastet § 9-4 tredje ledd videreføres dette, og som inntekt før uførhet skal regnes arbeidstakerens normale årslønn i full stilling. En kan således ikke uten videre bygge på begrepet personinntekt i skatteloven blant annet fordi det i pensjonsplanen kan fastsettes at det ved beregningen av lønn skal ses bort fra varierende og midlertidige ytelser til arbeidstakere.

Skal inntekt før og etter uførhet være sammenlignbare og kunne danne et grunnlag for fastsettelse av uføregraden, er det avgjørende at beregningen knytter seg til samme verdsettelsestidspunkt, det vil si på uføretidspunktet som er definert i lovutkastet § 9-4 annet ledd. Banklovkommisjonen legger til grunn at inntekt før og etter uføretidspunktet derfor må reguleres med endring i grunnbeløpet i folketrygden dersom tallstørrelsene skriver seg fra ulike tidspunkt. I lovutkastet § 9-4 fjerde ledd er det fastsatt at inntekt før og beregnet inntekt etter uførhet skal reguleres med endringer i grunnbeløpet, og dette vil også gjelde dersom det på et senere tidspunkt foretas ny beregning av uføregraden.

I ny uføretrygd er det en forutsetning at NAV fastsetter inntekt før og etter uførhet og formelt treffer vedtak om uføregrad, jf. folketrygdloven § 12-8 første og tredje ledd og § 12-9 første ledd. Av foretakspensjonsloven § 6-2 første ledd følger det at uføregraden i folketrygden skal legges til grunn også for uførepensjonen i tjenestepensjonsordningen i de tilfeller hvor folketrygden har fastsatt en uføregrad som er 50 prosent eller mer og i en del tilfeller hvor uføregraden er lavere enn dette. En slik praksis har innebåret en forvaltningsmessig forenkling for både pensjonsinnretning og det medlemmet som har blitt ufør. I de tilfeller hvor en pensjonsordning har dekket uføregrader lavere enn folketrygden, fastsetter foretakspensjonsloven § 6-2 første ledd at uføregraden skal fastsettes etter folketrygdens regler på den måte som pensjonsordningens regelverk angir. Pensjonsinnretningene har bygget opp erfaring og praksis rundt helsevurdering i slike tilfeller.

Etter Banklovkommisjonens vurdering bør pensjonsinnretningene normalt legge uføregraden i folketrygden til grunn når denne er fastsatt, jf. lovutkastet § 9-5 første ledd. Dette skaper en lavere grad av administrasjon og er således kostnadsbesparende sett i forhold til om pensjonsinnretningene i alle tilfeller skulle foreta en egen uavhengig vurdering av uføregraden. Medlemmet slipper da også to separate vurderinger av uføregraden, noe som ved fastsettelse av avvikende uføregrader kunne framstå som lite forståelig for vedkommende. For tilfeller hvor det i folketrygden ikke er fastsatt noen uføregrad, for eksempel fordi minstekravet til uføregrad etter folketrygdloven § 12-7 første og annet ledd ikke er oppfylt, vil pensjonsinnretningen måtte gjøre en selvstendig vurdering av dette, jf. lovutkastet § 9-5 første ledd. Banklovkommisjonen viser til at vurderingen også i slike tilfelle vil bygge på bestemmelsene i lovutkastet § 9-4 som tilsvarer de bestemmelser som er inntatt i folketrygdloven §§ 12-7 til 12-9 og § 12-7 fjerde ledd.

I foretakspensjonsloven § 6-2 annet ledd er det gitt en mulighet for å fravike prinsippet om at folketrygdens uføregrad skal legges til grunn eller at folketrygdens regler for fastsettelse av uføregrad skal anvendes, dersom særlige grunner tilsier dette. I så tilfelle kan uføregraden i pensjonsordningen fastsettes på en annen måte. Banklovkommisjonen har vurdert om det er grunnlag for å videreføre et slikt unntak fra hovedprinsippene for fastsettelse av nedsatt inntektsevne. I Ot.prp. nr. 47 (1998–99) er det i merknadene til foretakspensjonsloven § 6-2 annet ledd lagt til grunn at unntaket bare kan anvendes i helt spesielle tilfeller og der folketrygdlovens regler ikke passer og vil gi et helt urimelig resultat for medlemmet. Fra bransjehold er det anført at det kan tenkes situasjoner der pensjonsinnretningene unntaksvis vil innvilge uførepensjon selv om folketrygden har gitt avslag, eller at pensjonsinnretningene vil fastsette en annen uføregrad enn det folketrygden har fastsatt. Hovedregelen i folketrygden er at uføregraden ikke blir endret med mindre arbeidstakeren krever det (folketrygdloven § 12-9 annet til fjerde ledd). At arbeidstakeren har oppnådd høyere inntekt etter uførhet enn forutsatt da uføregrad ble fastsatt, skal gi inntektsfradrag i uføretrygden, men fører derimot normalt ikke til lavere uføregrad. En tilsvarende ordning er foreslått her i lovutkastet § 9-10 tredje ledd. Det kan likevel tenkes at tilfeller hvor inntekt etter uførhet i en periode ligger høyere enn forutsatt, praktisk sett heller bør håndteres ved en viss nedsettelse av uføregraden. I lovutkastet § 9-6 annet ledd annet punktum er det derfor inntatt et unntak beregnet på tilfelle hvor inntektsutvikling gir grunn til å anta at medlemmets inntektsmuligheter er vesentlig bedre enn lagt til grunn ved fastsettelse av uføregraden. I slike tilfeller skal pensjonsinnretningen vurdere spørsmålet om uføregrad på nytt og det kan i tilfelle fastsettes en ny og lavere uføregrad. Dette gjelder også i tilfeller hvor uføregraden er fastsatt av NAV, jf. også lovutkastet § 9-5 første ledd. Dette innebærer at det normale vil være at pensjonsinnretningene legger til grunn den uføregrad som er fastsatt i folketrygden med mindre andre forhold tilsier en annen vurdering. I så fall vil bestemmelsene i lovutkastet § 9-4 være avgjørende ved fastsettelsen av uføregrad. Det samme gjelder ved uføregrader lavere enn minstekravet i folketrygden og hvor det dermed ikke vil være fastsatt noen uføregrad knyttet til folketrygden. Uavhengig av disse forhold vil den uføregrad som er fastsatt i folketrygden bli lagt til grunn ved beregningen av størrelsen av medlemmets rett til uføretrygd.

8.2 Varighet

Ovenfor i avsnitt 6.2.4 er det lagt til grunn at rett til uførepensjon må forutsette varig eller langvarig nedsatt inntektsevne som oppfyller det minstekrav til uføregrad som regelverket fastsetter.

Folketrygden krever at nedsettelsen av inntektsevnen i den størrelsesorden som gir rett til uføretrygd, må være av varig art, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-7 første ledd. I perioden fram til det er konstatert at inntektsevnen er varig nedsatt vil folketrygden normalt yte sykepenger og arbeidsavklaringspenger, se avsnitt 5.2 ovenfor. Arbeidsavklaringspenger vil kunne ytes så sant nedsettelsen av inntektsevne ikke er av rent forbigående art. Foreløpig uføretrygd kan ytes i de tilfeller hvor krav om uføretrygd er framsatt og det er sannsynlig at vedkommende vil bli innvilget uføretrygd, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-19. Ved innvilgning av foreløpig uføretrygd vil det normalt ikke være tvil om at inntektsevnen er varig nedsatt, og retten til foreløpig uføretrygd har således ikke noe med manglende avklaring av om inntektsevnen anses som varig nedsatt eller ikke.

Som følge av at foretakspensjonsloven ikke skiller mellom uførepensjon og midlertidig uførepensjon og at det samtidig legges til grunn at uførepensjon kan begynne å løpe 12 måneder etter at inntektsevnen ble redusert, inneholder foretakspensjonsloven § 6-1 annet ledd ikke noe tilsvarende krav til varig nedsettelse av inntektsevnen. Det vises til avsnitt 4.2 ovenfor. Uførepensjon fra private tjenestepensjonsordninger har således blitt ytet samtidig med arbeidsavklaringspenger og dermed før det gjennom rehabilitering og arbeidstreningstiltak har blitt avklart om uførheten er varig eller ikke. Et annet forhold er at fradragsregler medfører at uførepensjonsytelsens størrelse i foretakspensjonsordninger ikke er den samme i den perioden man mottar arbeidsavklaringspenger som ved endelig avklaring av spørsmålet om varig nedsatt inntektsevne og mottak av uføretrygd, se ovenfor i avsnitt 4.2 og nedenfor i avsnitt 8.6.

Banklovkommisjonen er av den oppfatning at det er viktig at det i regelverket klart framgår at uførepensjonen er en ytelse man i utgangspunktet først vil ha rett til ved varig eller langvarig nedsettelse av inntektsevnen. Dette gir et riktig signal i forhold til at det skal være gjort en innsats og brukt tid på å forsøke å komme i arbeid før en slik ytelse skal sikre inntekt i stedet for arbeidsinntekt. Det vises til lovutkastet § 9-3 første og annet ledd. Selv om det brukes et krav til varig nedsettelse av inntektsevnen, legges det til grunn at det må være tilstrekkelig at nedsettelsen av inntektsevnen anses som langvarig og at det er usikkert om og eventuelt når vedkommende igjen kan være arbeidsfør. I Prop. 130 L (2010–2011) side 201 uttales det: «Med varig menes ikke livsvarig, men langvarig. I praksis kan det være vanskelig å ha en sikker oppfatning om framtidig bedring av inntektsevnen, og vurderingen vil derfor i mange tilfelle være skjønnspreget».

Ved midlertidig uførepensjon ved siden av arbeidsavklaringspenger og før uføregrad er fastsatt etter lovutkastet § 9-5, vil det ikke kunne stilles et vilkår om at inntektsevnen er konstatert varig nedsatt. Hvilke vilkår som bør stilles i en slik sammenheng er vurdert nedenfor i avsnitt 8.6.

8.3 Krav til gjennomføring av rehabilitering og arbeidsrettede tiltak

På bakgrunn av at perioden med arbeidsavklaringspenger er sentral for å avklare om medlemmet har en nedsatt inntektsevne som medfører at vedkommende ikke har mulighet til å arbeide i full stilling, mener Banklovkommisjonen at retten til uførepensjon bør knyttes til en plikt for medlemmet til å gjennomgå eller forsøke å gjennomgå hensiktsmessig behandling og tiltak for å bedre arbeidsevnen i samsvar med folketrygdloven § 12-5, jf. lovutkastet § 9-3 første ledd. En rett til uførepensjon uten krav om å gjennomgå slik behandling eller tiltak vil kunne motvirke mulighetene for at vedkommende igjen kan komme i fullt eller delvis arbeid. Dette vil stride med arbeidslinjen som er et sentralt prinsipp i ny uføretrygd i folketrygden, og som legger vesentlig vekt på at restarbeidsevnen blir bedret ved arbeidsrettede tiltak og utnyttet så langt som mulig.

Av informasjonshensyn mener Banklovkommisjonen at det er viktig at et slikt krav framgår tydelig av lovteksten.

8.4 Periodisering av nedsettelsen av inntektsevnen og årsaken til dette

I folketrygden er det fastsatt et krav om at den nedsatte arbeidsevnen skal være oppstått som følge av sykdom, skade eller lyte, jf. folketrygdloven § 12-1. Det vises til omtalen ovenfor i avsnitt 3.2 punkt 4). «Sykdom, skade eller lyte» innebærer blant annet en avgrensning mot redusert inntektsevne som skyldes rene sosiale forhold. Så lenge det foreligger en årsakssammenheng mellom uførheten og sykdom, skade eller lyte stiller ikke folketrygden nærmere krav til hvordan sykdommen, skaden eller lytet har oppstått. Tilsvarende følger av lov 28. juli 1949 nr. 26 om Statens pensjonskasse § 27. Noe tilsvarende krav til uførhetens årsak framgår ikke direkte av bestemmelsene i foretakspensjonsloven kapittel 6. I praksis framgår imidlertid krav om at uførheten må skyldes sykdom, skade eller lyte av de enkelte pensjonsordningers regelverk. Dette har sammenheng med at det også stilles krav om at nedsatt inntektsevne skal ha oppstått i medlemskapstiden og at sykdom, skade eller lyte ikke som hovedregel skal være kjent eller burde være kjent for arbeidstaker forut for dette tidspunktet. Det skjer således en avgrensning i tid av relevante årsaker til nedsettelsen av inntektsevne som gir rett til uførepensjon.

Banklovkommisjonen ser ingen grunn til ikke å følge opp et tilsvarende krav til årsakssammenheng mellom uførheten og sykdom, skade eller lyte i et nytt regelverk for uførepensjon i tjenestepensjonsordninger, jf. lovutkastet § 9-1 annet ledd. Så lenge en slik årsakssammenheng ikke innebærer nærmere krav til hvordan sykdom, skade eller lyte har oppstått, vil dette sikre arbeidstakerne en uføredekning for de aller fleste tilfeller som kan føre til uførhet og som arbeidstakeren selv ikke kan anses direkte å rå over. Et slikt krav vil i de fleste tilfeller ikke medføre særlige problemer ved vurderingen av om det foreligger nedsatt inntektsevne av en slik grad som rett til uførepensjon krever, se nedenfor i dette avsnitt.

I tjenestepensjonsordninger er det imidlertid behov for å gå noe videre enn bare ved å foreta en avgrensning mot sosiale forhold som årsak til uførhet og kreve at man skal være medlem av folketrygden for å få rett til uføretrygd. Det er behov for å stille noen nærmere krav til periodisering enn det folketrygden gjør som følge av behovet for å avgrense ansvar for uføretilfeller mellom mulige medlemskap i ulike tjenestepensjonsordninger over tid. Det vil si at behovet for ansvarsdeling mellom ulike pensjonsinnretninger og foretak gjør at det må foretas en nærmere periodisering i forhold til uføretidspunktet og årsak til uførheten.

For det første må det stilles et generelt krav om at nedsettelsen av inntektsevne må skje når arbeidstakeren er medlem av pensjonsordningen, se ovenfor i avsnitt 8.1. Det vises til lovutkastet § 9-1 annet ledd der det framgår at inntektsevnen må ha blitt nedsatt i medlemstiden. I en pensjonsordning med risikobasert uførepensjon må det prinsipielle utgangspunkt være at nedsatt inntektsevne som oppstår etter at arbeidstakeren har sluttet i foretaket og er utmeldt av pensjonsordningen, ikke gir rett til uførepensjon fra pensjonsordningen, og at ansvar for og kostnader ved uførepensjon i tilfelle må påligge det foretak hvor arbeidstakeren da er ansatt og pensjonsordningen for dette foretaket. Lovutkastet § 9-1 fjerde ledd åpner likevel for at et foretak som ønsker det, kan påbygge sin pensjonsordning med en regelverksfestet ordning for opptjening i medlemskapstiden av rett til uførepensjon etter tjenestetid ved nedsatt inntektsevne inntruffet etter fratreden og opphør av medlemskapet i pensjonsordningen, se avsnitt 11.1 nedenfor. De nærmere regler for slike ordninger er inntatt i lovutkastet § 9-12.

For det andre er det aktuelt å stille nærmere krav til tidspunktet for når sykdommen, skaden eller lytet som medfører den nedsatte inntektsevnen, oppstår eller blir kjent for medlemmet. Ved opptak i en tjenestepensjonsordning med uførepensjonsordning vil arbeidstakeren ikke bli spurt om helseopplysninger eller gjennomgå noen form for helsevurdering. Samtidig er det et krav at arbeidstakeren er fullt arbeidsfør på tidspunktet for opptak i pensjonsordningen. Arbeidstakere som vet at de allerede har fått en skade eller sykdom, skal ikke kunne bli medlem av en uførepensjonsordning og dermed sikre seg rett til uførepensjon på et senere tidspunkt når skaden eller sykdommen blir synbar i form av redusert inntektsevne. Det framgår av forsikringsavtaleloven § 19-10 at pensjonsinnretningene kan fastsette i forsikringsvilkårene at pensjonsinnretningen «ikke svarer for arbeidsuførhet som inntrer innen to år etter at selskapets ansvar begynte å løpe, og som skyldes sykdom eller lyte som medlemmet hadde på dette tidspunkt, og som det må antas at medlemmet kjente til». Det har i praksis vært vanlig å benytte slike «karensvilkår», men det har vanligvis ikke blitt gjort gjeldende i tilfelle hvor arbeidstakeren kommer direkte fra en annen tjenestepensjonsordning med uførepensjonsdekning. Bakgrunnen er blant annet at en arbeidstaker i slike tilfelle normalt vil ha rett til uførepensjon fra en tjenestepensjonsordning og at dette ansvaret vil bli rettet mot et forsikringskollektiv. En nærmere avklaring av vilkårene og omfanget av retten til uførepensjon vil da være lettere å gjøre i den pensjonsordningen vedkommende er medlem av på det tidspunktet uførheten materialiserer seg.

Banklovkommisjonen har vurdert om det fortsatt bør være opp til foretakene og pensjonsinnretningene å fastsette slike karensbestemmelser med hjemmel i forsikringsavtaleloven § 19-10, herunder hvilket innhold de bør kunne gis og praksis rundt håndteringen av slike karensbestemmelser. Etter hva Banklovkommisjonen har fått opplyst har dette til nå fungert ganske greit i praksis. Etter Banklovkommisjonens vurdering vil det imidlertid ha en viktig informasjonsverdi å fastsette bestemmelser om dette i loven. Eksistensen av slike begrensninger i uføredekningen i tjenestepensjonsordninger vil ved en lovregulering bli tydeligere. En regulering i lov vil også sette rammer for hvilken praksis som kan utvikle seg med hensyn til blant annet karensperiodens lengde. Banklovkommisjonen foreslår derfor i lovutkastet § 9-2 tredje ledd at det i regelverket kan fastsettes unntak eller særlige vilkår for rett til uførepensjon i tilfelle av nedsatt ervervsevne som inntrer i løpet av en to årsperiode, og som medlemmet kjente til eller måtte kjenne til ved medlemskapets start.

8.5 Minstekrav til uføregrad

For uføretrygden er normalkravet til størrelsen på nedsatt inntektsevne satt til minst 50 prosent, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-7 første ledd, se ovenfor i avsnitt 5.1.2. Dette svarer til minstekravet til nedsatt arbeidsevne i dagens uførepensjonsordning i folketrygden. For personer som mottar arbeidsavklaringspenger når krav om uføretrygd settes fram, er det likevel tilstrekkelig at inntektsevnen er varig nedsatt til 40 prosent, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-7 annet ledd, og er inntektsevnen nedsatt som følge av yrkesskade eller yrkessykdom, gjelder et minstekrav til uføregrad på 30 prosent, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-17.

Foretakspensjonsloven § 6-1 første ledd åpner for at foretaket i pensjonsordningens regelverk kan fastsette at det kan ytes uførepensjon til medlemmer som har en uføregrad på 20 prosent eller mer. Kravet til nedsatt inntektsevne for rett til uførepensjon kan ikke settes høyere enn 50 prosent. Som det framgår i avsnitt 4.3 ovenfor synes hovedinntrykket fra bransjen å være at et minstekrav til nedsatt inntektsevne på 20 prosent eller mer er forholdsvis vanlig blant private pensjonsordninger som dekker uførepensjon. I offentlige tjenestepensjonsordninger har det hittil ikke vært satt noe minstekrav til nedsatt inntektsevne, men i Prop. 202 L (2012–2013) er det foreslått et minstekrav på 20 prosent (se foran i avsnitt 4.5).

På bakgrunn av at folketrygden i dag yter uførepensjon ved uføregrader helt ned 30 prosent og at de samme grensene vil gjelde for uføretrygd, er det etter Banklovkommisjonens vurdering vanskelig å kunne sette minstekravet til nedsatt inntektsevne for uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger høyere enn dette. Ved den nærmere vurdering av om foretakene fortsatt bør ha en adgang å fastsette at uførepensjon skal kunne utbetales allerede ved en uføregrad på 20 prosent, har Banklovkommisjonen lagt vekt på at dersom private pensjonsordninger skal ha mulighet til å sikre uførepensjonsrettigheter på nivå med offentlige pensjonsordninger må minstekravet til nedsatt inntektsevne kunne settes såpass lavt. Det er også lagt vekt på at et lavt krav til uføregrad ikke nødvendigvis vil slå negativt ut for arbeidslinjen. Ved et forholdsvis høyt minstekrav til uførhet for å få rett til uførepensjon, kan det oppstå et press i det enkelte tilfelle for å få fastsatt uføregraden til dette minstenivået. Ved et lavere minstekrav til nedsatt inntektsevne kan uføregraden i større grad bli fastsatt ut i fra de reelle forholdene hos den enkelte arbeidstaker uten å oppleve et press mot en høyere prosent. Når man i tillegg har det forholdet at minstekravet til nedsatt inntektsevne hittil har vært 20 prosent i private tjenestepensjonsordninger, er Banklovkommisjonen kommet til at det riktige vil være å videreføre en uføregrad på 20 prosent som minstekrav, jf. lovutkastet § 9-3 tredje ledd. Dersom foretaket er av den oppfatning at et minstekrav på 20 prosent er for lavt står de fritt til å benytte de samme minstekravene til uføregrad som vil gjelde for rett til uføretrygd.

Medlemmet Mildal støtter ikke at minstekravet til uføregrad kan velges så lavt som 20 prosent. Dette medlemmet mener at rammene for grensen bør følge nedre grenser for uføretrygd fra folketrygden, noe annet vil bidra til å undergrave de beslutninger som er gjort for denne. Dette medlemmet finner det heller ikke riktig at tjenestepensjon skal gå inn å kompensere for manglende folketrygdutbetalinger i tilfeller der uføregraden er lavere enn folketrygdens grenser. Mange uføretilfeller har en sammensatt årsak og et flertall skyldes psykiske lidelser og muskel- og skjelettlidelser. Fastsettelse av uføregrader ned mot 20 prosent i slike tilfeller vil ofte være vanskelig.

Det enkelte foretak vil således etter Banklovkommisjonens forslag, i utgangspunktet stå fritt til å fastsette et høyere minstekrav opp til 50 prosent i sin pensjonsordning. For at det ikke skal oppstå tilfeller hvor arbeidstaker vil ha rett til uføretrygd, men ikke uførepensjon i tjenestepensjonsordningen som følge av at minstekravet til nedsatt inntektsevne er satt til 50 prosent, må den øvre grensen justeres for tilfeller der medlemmet mottar arbeidsavklaringspenger på tidspunktet når krav om uførepensjon framsettes. I disse tilfelle vil, som nevnt ovenfor i dette avsnitt, minstekravet til uføregrad i uføretrygden være 40 prosent og ikke 50 prosent, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-7 annet ledd. Ved yrkesskade eller yrkessykdom er minstekravet i folketrygden 30 prosent, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-17 første ledd bokstav c). Banklovkommisjonens lovutkast § 9-3 tredje ledd om høyeste minstekrav til uføregrad er utformet i samsvar med dette.

8.6 Midlertidig uførepensjon

Som nevnt ovenfor i avsnitt 8.2 inneholder ikke foretakspensjonsloven noe formelt skille mellom uførepensjon og midlertidig uførepensjon. Det er imidlertid lagt til grunn at uførepensjonen kan begynne å løpe 12 måneder etter at inntektsevnen ble redusert. Banklovkommisjonen legger til grunn at det ikke vil være aktuelt å yte uførepensjon på et tidligere tidspunkt parallelt med mottak av sykepenger som dekker inntektsbortfall i sin helhet. Den alminnelige regel om at uførepensjon skal kunne utbetales fra tidligst ett år etter tidspunktet inntektsevnen ble nedsatt i samsvar med de krav som stilles i lovutkastet, foreslås derfor videreført, jf. lovutkastet § 9-10 første ledd.

Det alminnelige vilkår for rett til uføretrygd og uførepensjon er at nedsettelsen av inntektsevnen er varig, jf. lovutkastet § 9-3 annet ledd. I mange tilfelle vil ikke dette kunne fastslås innen ett år etter at inntektsevnen ble redusert. Utbetalingsregelen i foretakspensjonsloven § 6-1 annet ledd åpner således for at uførepensjon også kan ytes fra et tidligere tidspunkt samtidig med det utbetales arbeidsavklaringspenger i folketrygden, det vil si etter at inntektsevnen er blitt nedsatt i en slik grad at arbeidstakeren hindres i å beholde eller skaffe seg inntektsgivende arbeid, jf. folketrygdloven § 11-5. Folketrygdloven forutsetter at det først deretter avklares om, og i hvilken utstrekning, inntektsevnen er varig nedsatt slik at det i stedet vil foreligge rett til varig uføretrygd i samsvar med uføregraden.

Banklovkommisjonen legger til grunn at en tjenestepensjonsordning med uførepensjon – på samme måte som folketrygden – fortsatt må kunne yte så vel varig som midlertidig uførepensjon, jf. lovutkastet § 9-2 annet ledd. Både arbeidsavklaringspenger og uføretrygd beregnes ut fra lønn inntil 6 G. De grunner som taler for at foretak skal kunne etablere tjenestepensjonsordning med uførepensjon som tillegg til uføreytelser fra folketrygden, tilsier derfor at pensjonsordningen også bør kunne yte uførepensjon som tillegg til arbeidsavklaringspenger. Inntil det er avklart om inntektsevnen er varig nedsatt, bør derfor midlertidig uførepensjon ytes allerede fra det tidspunkt inntektsevnen er nedsatt i en slik grad at arbeidstakeren ikke kan fortsette i sin vanlige stilling og ikke kan skaffe seg annet høvelig arbeid, uavhengig av om inntektsevnen må antas å være varig nedsatt.

Ut fra dette mener Banklovkommisjonen, for det første, at et grunnvilkår for rett til uførepensjon fra en pensjonsordning etter lovutkastet bør være at arbeidstakeren i medlemstiden har fått inntektsevnen nedsatt på grunn av skade, sykdom eller lyte i en slik grad at arbeidstakeren ikke kan fortsette i sin vanlige stilling og ikke kan skaffe seg annet høvelig arbeid, jf. lovutkastet § 9-1 annet ledd. Banklovkommisjonen mener, for det andre, at det må fremgå klart av lovutkastet at en pensjonsordning kan gi rett både til midlertidig og til varig uførepensjon, og at vilkårene for henholdsvis midlertidig og varig uførepensjon som hittil vil være til dels forskjellige, jf. lovutkastet § 9-2 annet ledd. Ved utformingen av lovutkastet §§ 9-1 annet ledd og 9-2 annet ledd er det bygget på de forslag til tilsvarende bestemmelser som er inntatt i Prop. 202 L (2012–2013) om regler for uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger (se foran i avsnitt 4.5).

Etter lovutkastet § 9-2 annet ledd kan pensjonsordningen yte midlertidig uførepensjon inntil det er avklart om inntektsevnen er varig nedsatt og vil gi rett til varig uførepensjon. Et vilkår er at inntektsevnen er blitt nedsatt i en slik grad at arbeidstakeren hindres i å beholde eller skaffe seg inntektsgivende arbeid på det tidspunktet, jf. lovutkastet § 9-1 annet ledd. I så fall vil arbeidstakeren normalt ha rett til arbeidsavklaringspenger, eventuelt få rett til uføretrygd på et senere tidspunkt når uføregraden er fastsatt, jf. lovutkastet § 9-5 annet ledd. På denne bakgrunn mener Banklovkommisjonen at et ytterligere vilkår for utbetaling av midlertidig uførepensjon bør være at medlemmet har framsatt krav på arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd fra folketrygden, og at det må antas at kravet vil bli innvilget, jf. lovutkastet § 9-10 annet ledd.

I forskrift 1. desember 2012 nr. 1212 til lov av 24. mars 2000 nr. 16 om foretakspensjon § 5-2 er det lagt til grunn at det skal gjøres fradrag i uførepensjonen dersom summen av beregnete arbeidsavklaringspenger etter folketrygdens regler i §§ 11-15 til 11-26 og (midlertidig) uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen utgjør mer enn 70 prosent av lønn. Fradraget skal utgjøre differansen mellom beregnet samlet ytelse og 70 prosent av lønn (det vil si inntekt før uførhet). Ved delvis uførhet er fradraget forholdsmessig. Hensynet bak disse fradragsreglene er først og fremst å unngå for høy samlet kompensasjonsgrad i den periode det utbetales arbeidsavklaringspenger, noe som vil kunne bidra til utstøting, utestengning og unødig tilbaketrekking fra arbeidslivet. Spørsmålet om fradrag i den midlertidige uførepensjonen for arbeidsavklaringspenger som medlemmet mottar, vil imidlertid være et forhold knyttet til beregning og utbetaling av midlertidig uførepensjon og ikke direkte til vilkårene for en slik ytelse, se nedenfor i avsnitt 10.2.3.

8.7 Senere endring av uføregrad

Utvikling av medlemmets sykdom eller skade etter uføretidspunktet og fastsettelse av uførepensjonen, kan medføre at den nedsatte inntektsevnen forverres eller at den forbedres. Ved en forbedring som viser seg i form av en høyere inntekt enn det som ble lagt til grunn for inntektsmulighetene etter uførhet ved vurdering av og fastsettelse av størrelsen på den nedsatte inntektsevnen, vil uføregraden for uføretrygden eller uførepensjonen normalt ikke bli endret (foran i avsnitt 8.1), men faktisk oppnådd arbeidsinntekt vil i stedet kunne komme til fradrag, se lov 16. desember 2011 nr. 59 § 12-14 annet ledd og lovutkastet § 9-6 annet ledd, jf. § 9-10 tredje ledd. Fradragsreglene for arbeidsinntekt er behandlet nedenfor i avsnitt 10.2.2. Skulle inntektsevnen forbedres i en slik grad at den nedsatte inntektsevnen ikke lenger oppfyller minstekravet for rett til uførepensjon, vil ytelsen opphøre som følge av at vilkårene for rett til uførepensjon ikke lenger er til stede, jf. lovutkastet § 9-10 første ledd annet punktum.

Ved en forverring av nedsatt inntektsevne, vil forverringen normalt vise seg i form av at medlemmet ikke klarer å skaffe seg en inntekt i den størrelsesorden som ble lagt til grunn ved beregningen av inntektsmuligheter etter uførhet ved fastsettelse av uføregraden. Det vil si at restarbeidsevnen viser seg å være lavere enn det uføregraden forutsetter. Banklovkommisjonen legger til grunn at medlemmet i så fall må kunne kreve en ny vurdering og fastsettelse av den nedsatte inntektsevnen, jf. lovutkastet § 9-6 første ledd. Dette innebærer at det skal skje en ny vurdering av inntektsmulighetene før og etter uføretidspunktet. I de tilfeller hvor uførepensjonen er basert på fastsatt uføregrad i folketrygden, vil en ny vurdering i utgangspunktet være avhengig av at medlemmet krever en ny vurdering av uføregraden i folketrygden, se lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-9 fjerde ledd. Når det gjelder vurdering av hvilket lønnsgrunnlag som skal anvendes ved en gradvis forverring av inntektsevnen vises det til drøftelsene nedenfor i avsnitt 10.1.

9 Ytelsesnivå for uførepensjon

9.1 Innledning

Ovenfor i avsnitt 6.2.3 har Banklovkommisjonen lagt til grunn at utgangspunktet ved utformingen av et nytt regelverk bør være at de uførepensjoner tjenestepensjonsordninger i privat sektor skal kunne gi, må være fastsatt som nettoytelser i pensjonsordningenes pensjonsplaner. Et opplegg basert på nettoprinsippet vil likevel ikke være til hinder for at det ved utformingen av regelverket, blant annet ut fra skatteprovenyhensyn, også legges vekt på hva som ut fra allmenne hensyn vil være et akseptabelt nivå for de samlete uføreytelser fra uføretrygden og pensjonsordningen. I samsvar med dette har Banklovkommisjonen i avsnitt 6.2.3 forutsatt at det i det nye regelverket, på samme måte som i pensjonslovgivningen for øvrig, skal fastsettes rammer og grenser for hvilken rett til årlig uførepensjon tjenestepensjonsordningen skal kunne gi i tillegg til rett til uføretrygd og andre uføreytelser fra folketrygden. Innenfor disse rammene vil det være opp til det enkelte foretak om pensjonsordningen skal omfatte sikring av rett til uførepensjon og hva uførepensjonen skal være i pensjonsordningen (foran i avsnitt 6.2.3).

Ved lovregulering av maksimalrammer for ytelsesnivå kan det tenkes brukt ulike metoder. Rammen kan tenkes fastsatt som et bestemt beløp for alle arbeidstakere i form av for eksempel en andel av grunnbeløpet i folketrygden. Videre kan rammen fastsettes som en prosentsats i forhold til lønn. Folketrygden har valgt å fastsette grensen for uføretrygd i prosent av lønn inntil 6 G. På samme måte valgte Banklovkommisjonen i utkastet til tjenestepensjonslov i NOU 2012: 13 å fastsette maksimalrammer for alderspensjon i prosent av lønn inntil 12 G, med mulighet for en tilleggsprosent for lønn mellom 7,1 og 12 G der ny folketrygd ikke sikrer noen alderspensjonsopptjening. Dette prinsippet er fulgt opp av Finansdepartementet i Prop. 199 L (2012–2013). Etter Banklovkommisjonens vurdering vil det også være hensiktsmessig å fastsette rammer for uførepensjon i forhold til prosent av lønn ved lovregulering av maksimalrammene for uførepensjon. En prosentsats for all lønn opp til 12 G vil sikre likebehandling av medlemmene av tjenestepensjonsordningen samtidig som man sikrer mulighet for kompensasjon for den del av lønn der folketrygden ikke gir noen dekning. Dersom et foretak i stedet ønsker å fastsette et fast beløp som uførepensjonsytelse for alle arbeidstakere eller ønsker å kombinere en prosentsats og et fastbeløp ved utformingen av pensjonsplanen for den enkelte pensjonsordning, vil dette kunne velges så lenge man holder seg innenfor lovens maksimalrammer.

Folketrygden sikrer uføretrygd tilsvarende 66 prosent av lønn inntil 6 G ved 100 prosent uførhet. Som påpekt ovenfor i avsnitt 6.2.4 blir et viktig spørsmål i forhold til rammer for uføretjenestepensjon, i hvilken utstrekning pensjonsordningen skal kunne sikre en høyere samlet kompensasjonsgrad i forhold til lønn, det vil si om samlet uførepensjon for lønn inntil 6 G skal kunne bli høyere enn 66 prosent. Videre blir spørsmålet i hvilken utstrekning lønn mellom 6 og 12 G skal kunne medregnes ved beregningen av uføretjenestepensjonen. Disse forholdene er drøftet nedenfor i avsnitt 9.2. Et sentralt spørsmål vil ut over dette være om det skal kunne kompenseres for at uføretrygden ikke sikrer ytelse for lønn mellom 6 og 12 G. Dette drøftes nedenfor i avsnitt 9.3.

I vurderingen av den nærmere fastsettelsen av rammene for uførepensjon har Banklovkommisjonen blant annet lagt vekt på arbeidslinjen. I denne sammenheng innebærer dette at maksimalrammene ikke må være så høye at arbeidstakere i foretak som skulle velge å legge seg på maksimalrammene, vil føle at samlete uføreytelser fra folketrygden og tjenestepensjonsordningen er så høye at det ikke framstår som lønnsomt og økonomisk attraktivt å utnytte restarbeidsevne ved inntrådt uførhet eller benytte mulighet til reaktivering der dette kan være aktuelt. Rammene bør bidra til motivasjon hos de enkelte uføre til å forsøke reaktivering og utnytte restarbeidsevne. På den annen side er det viktig at rammene er så vide at foretak har muligheter for å sikre sine arbeidstakere en økonomisk trygghet i forhold til tilvent levestandard om uførhet skulle inntre. Dette gir trygghet hos arbeidstakerne og deres familier. Videre er det viktig at rammene utformes slik at forholdet mellom uføreytelsene til arbeidstakere med lav lønn og de med høy lønn framstår som forholdsmessig og rettferdig fordelt. Det er her det totale økonomiske bildet etter inntrådt uførhet som vil være avgjørende og således forholdsmessigheten mellom samlete ytelser fra folketrygden og tjenestepensjonsordningen.

Hensynene til skatteproveny vil selvsagt også spille en vesentlig rolle ved fastsettelsen av maksimalrammene. Banklovkommisjonen har lagt til grunn at utkastet til bestemmelser om uførepensjon i tjenestepensjonsloven på samme måte som utkastet til alderspensjonsordning i NOU 2012: 13, så langt som mulig bør være skatteprovenynøytral. Noen god veiledning for maksimalrammen gir imidlertid ikke dette som følge at det er svært vanskelig å si på forhånd hvor mange foretak som vil velge å etablere en uførepensjonsordning i tilknytning til tjenestepensjonsordning etter utkastet til tjenestepensjonslov eller innskuddspensjonsordning, og eventuelt hvilket nivå de vil velge å legge uførepensjonsytelsen på. Det vises til avsnitt 14.3.1 nedenfor.

Et annet spørsmål i forhold til skatt er hvilke konsekvenser skatteomleggingen ved lov 7. desember 2012 nr. 76 om endring i lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt og inntekt (skatteloven) bør få ved vurdering av maksimalrammene. Det vises til avsnitt 5.1.8 ovenfor. Denne skatteomleggingen innebærer at uføreytelser fra folketrygden og tjenestepensjonsordninger ikke lenger beskattes som pensjon, men som inntekt. I Prop. 130 L (2010–2011) Endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre) side 78 uttalte Finansdepartementet følgende:

«Departementet mener uføreytelsen til offentlig ansatte ikke skal svekkes på grunn av endringene i folketrygdens uføreytelse. Regjeringen legger til grunn at offentlig ansattes uføreytelse, i forbindelse med uførereformen, må økes så mye at skatteomleggingen ikke fører til redusert kjøpekraft for offentlig ansatte. På dette grunnlaget vil Regjeringen invitere organisasjonene til en prosess om utformingen av uføreytelsen i de offentlige tjenestepensjonsordningene etter at lovforslaget til ny uføretrygd i folketrygden og alderspensjon til uføre er behandlet i Stortinget. Utgangspunktet for tilpasningen bør etter departementets syn, være at uføreytelsen i tjenestepensjonsordningen utformes som direkte tillegg til uføretrygden fra folketrygden. Det legges også opp til at heller ikke de som mottar uføreytelse fra tjenestepensjonsordningen uten å ha rett til ytelser fra folketrygden, skal få redusert kjøpekraft som følge av skatteomleggingen.»

Skal private pensjonsordninger kunne fastsette tilsvarende ytelser som offentlige tjenestepensjonsordninger, innebærer dette at skatteomleggingen vil måtte få en viss betydning ved vurdering av maksimalrammene i loven. Dersom det skal være mulig å sikre uførepensjonsytelser som gir samme kjøpekraft som er vanlig i private tjenestepensjonsordninger i dag, vil rammene måtte fastsettes slik at det er mulig for foretakene å ta hensyn til virkninger av skatteomleggingen gjennom en nominell høyere kompensasjonsgrad enn det de ellers ville brukt. Ved vurderingen av de konkrete rammene tilsier dette at det må gjøres sammenligninger i forhold til beregning av uførepensjonsnivået både før og etter skatt i dag, se nedenfor i avsnitt 9.2.

Medlemmene Juliussen og Mildal mener at tilpasningene av uførepensjon til ny uføretrygd i folketrygdloven i enkeltheter og i sammenheng må ivareta arbeidslinjen som et bærende prinsipp. For den enkelte som mottar ytelser, vil det være summen av ytelser som har betydning. Likeledes vil det være den relative forskjellen mellom lønn og samlede uføreytelser som har betydning. Selv beløp som nominelt kan anses som beskjedne vil kunne bringe samlet uføreytelse opp i nivåer som ikke gjør det tilstrekkelig lønnsomt å utnytte arbeidsevnen. Flertallets forslag som framgår nedenfor i avsnittene 9.2, 9.3 og 9.4, er etter disse medlemmenes oppfatning egnet til å gi resultater som bryter med arbeidslinjen. Disse medlemmene mener det vil være feil å tillate at skattegunstige tjenestepensjonsordninger kan tegnes slik at de blir samfunnsøkonomisk uheldige. Dissemedlemmene viser for øvrig til deres merknader som ytterligere utdyper disse synspunktene nedenfor i avsnittene 9.2, 9.3, 9.4 og 10.2.2.

9.2 Rammene for ytelsesnivå for lønn inntil 12 G

1) Når det gjelder spørsmålet om i hvilken utstrekning pensjonsordningen skal kunne sikre en høyere samlet kompensasjonsgrad i forhold til lønn enn det folketrygden sikrer gjennom 66 prosent av lønn inntil 6 G ved 100 prosent uførhet, vises det til at folketrygden vil sikre uførepensjon til de med en uføregrad over 50 prosent og i en del tilfeller lavere uføregrad enn dette. Ovenfor i avsnitt 8.5 er det foreslått at tjenestepensjonsordningen bør kunne sikre uføregrader ned til 20 prosent. Dette vil innebære en ekstra sikring mot uførhet for lønn inntil 6 G. Selv om folketrygden ved uførhet over minstekravene i folketrygdloven, vil sikre uføre arbeidstakere en vesentlig andel av den inntekt som må anses som nødvendig for å sikre opprettholdelse av levestandard ved inntekt opp til 6 G, vil dette nivået som følge av skatteomleggingen ikke direkte kunne sammenlignes med samlete uføreytelser som gjeldende uførebestemmelser i folketrygdloven og foretakspensjonsloven kapittel 6 kan sikre. Dette tilsier at det bør være adgang til å sikre uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger også i tilfeller hvor folketrygden yter uføretrygd.

2) Banklovkommisjonen legger videre til grunn at en flat prosent av lønn som tillegg til uføretrygden i folketrygden også må gjøres gjeldende for lønn mellom 6 og 12 G. I tjenestepensjonsordninger både i offentlig og privat sektor har det vært vanlig å beregne både alderspensjon og uførepensjon i forhold til lønn opp til 12 G. En likebehandling av relasjonen mellom grupper med lønn inntil 6 G og de med lønn mellom 6 og 12 G tilsier at uførepensjonsytelsen settes likt, det vil si at det anvendes samme prosentsats av lønn for disse to gruppene. Det legges imidlertid til grunn at foretaket vil stå fritt med hensyn til å velge å sette en lavere grense enn 12 G hva gjelder lønnsgrunnlaget som skal anvendes til beregning av uførepensjonens størrelse.

3) Når det gjelder den nærmere vurdering av hvilken prosentsats av lønn inntil 12 G som bør anvendes som maksimalramme for uførepensjon, har Norwegian Insurance Partner AS, på Banklovkommisjonens anmodning, foretatt beregninger som viser en sammenstilling av beregnete samlete ytelser fra folketrygden og tjenestepensjonsordninger etter gjeldende regler og beregninger på grunnlag av ulike prosentsatser for ny folketrygd og utkastet til uførepensjonsordning i utredningen her. Beregningene er gjort for en prosentsats fra tjenestepensjonsordningen på henholdsvis 4 prosent (nedenfor i tabell 9.1) og 10 prosent (nedenfor i tabell 9.2).

Som forutsetninger for beregningene er det tatt utgangspunkt i en person som er født i 1960. Hvis vedkommende hadde vært født tidligere ville tallene for beregnet uførepensjon fra folketrygden etter gjeldende regler, og dermed tallene for uførepensjonen fra tjenestepensjonsordningen etter reglene i foretakspensjonsloven kapittel 6, blitt noe høyere. Dette skyldes at tilleggspensjonen i folketrygden fikk nye opptjeningsregler fra 1. januar 1992, hvor knekkpunktet ble flyttet fra 8 til 6 G og tilleggspensjonsprosenten ble redusert fra 45 prosent til 42 prosent. Norges Forsikringsforbund (senere FNO og nå Finans Norge) utarbeidet en bransjestandard for beregning av folketrygd, fordi det var behov for felles regler for beregning av folketrygd etter gamle regler (før 1992) og etter nye regler (fra 1992). I bransjestandarden ble det lagt til grunn at alle fikk opptjening i folketrygden fra fylte 25 år, det vil si at en person født i 1967 eller senere fikk opptjening kun etter nye regler (født 1967 + 25 år). For en person født i 1966 ble det lagt til grunn 39 års opptjening etter nye regler og 1 års opptjening etter gamle regler. For en person født i 1965 ble det lagt til grunn 38 års opptjening etter nye regler og 2 års opptjening etter gamle regler. En person født i 1950 forutsettes å få 23 år etter nye regler og 17 år etter gamle. En person født i 1960 forutsettes å få 33 år etter nye regler og 7 år etter gamle.

For å kunne sammenligne nivået på samlete uføreytelser etter gamle regler og nye regler i lovutkastet her ved en pensjonsprosent på henholdsvis 4 og 10, er det lagt til grunn at pensjonsnivået etter gamle regler er 70 prosent av lønn.

Tabell 9.1 Beregnet sum uføretrygd og uførepensjon for «pensjonsnivå» 70 prosent.

Input folketrygdytelse

Gml. uførepensjon

Ny uføretrygd¹

Grunnbeløp

85 245

85 245

6 G

511 470

511 470

12 G

1 022 940

Uaktuell

Grunnpensjon

0,75

Uaktuell

Pensjonsnivå

Degressivt

66 %

1 Pensjonsgrunnlaget begrenses oppad til 6 G.

Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Tillegg for lønn mellom 0 og 12 G

4 %

Person født:

1960

Uførepensjon (gjeldende regler)

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjonsforsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

155 285

54 715

210 000

70 %

400 000

4,7

197 767

82 233

280 000

70 %

511 470

6,0

245 186

112 843

358 029

70 %

605 240

7,1

258 599

165 069

423 668

70 %

700 000

8,2

272 011

217 989

490 000

70 %

800 000

9,4

286 149

273 851

560 000

70 %

900 000

10,6

300 287

329 713

630 000

70 %

1 022 940

12,0

317 687

398 371

716 058

70 %

Person født:

1960

Uføreytelse (nye regler) fra 2015

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjonsforsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

198 000

12 000

210 000

70 %

400 000

4,7

264 000

16 000

280 000

70 %

511 470

6,0

337 570

20 459

358 029

70 %

605 240

7,1

337 570

24 210

361 780

60 %

700 000

8,2

337 570

28 000

365 570

52 %

800 000

9,4

337 570

32 000

369 570

46 %

900 000

10,6

337 570

36 000

373 570

41 %

1 022 940

12,0

337 570

40 918

378 488

37 %

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, juni 2013.

Tabell 9.2 Beregnet sum uføretrygd og uførepensjon for «pensjonsnivå» 76 prosent.

Input folketrygdytelse

Gml. uførepensjon

Ny uføretrygd¹

Grunnbeløp

85 245

85 245

6 G

511 470

511 470

12 G

1 022 940

Uaktuell

Grunnpensjon

0,75

Uaktuell

Pensjonsnivå

Degressivt

66 %

1 Pensjonsgrunnlaget begrenses oppad til 6 G.

Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Tillegg for lønn mellom 0 og 12 G

10 %

Person født:

1960

Uførepensjon (gjeldende regler)

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjonsforsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

155 285

54 715

210 000

70 %

400 000

4,7

197 767

82 233

280 000

70 %

511 470

6,0

245 186

112 843

358 029

70 %

605 240

7,1

258 599

165 069

423 668

70 %

700 000

8,2

272 011

217 989

490 000

70 %

800 000

9,4

286 149

273 851

560 000

70 %

900 000

10,6

300 287

329 713

630 000

70 %

1 022 940

12,0

317 687

398 371

716 058

70 %

Person født:

1960

Uføreytelse (nye regler) fra 2015

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd ny uføretrygd

Tjenestepensjonsforsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

198 000

30 000

228 000

76¹ %

400 000

4,7

264 000

40 000

304 000

76 %

511 470

6,0

337 570

51 147

388 717

76 %

605 240

7,1

337 570

60 524

398 094

66 %

700 000

8,2

337 570

70 000

407 570

58 %

800 000

9,4

337 570

80 000

417 570

52 %

900 000

10,6

337 570

90 000

427 570

47 %

1 022 940

12,0

337 570

102 294

439 864

43 %

1 I denne tabellen er pensjonsnivået lagt på 76 prosent, i stedet for 70 prosent som i de øvrige tabellene, av illustrasjonsmessige hensyn.

Kilde:  Norwegian Insurance Partner AS, juni 2013.

Dersom det legges til grunn at realnivået på de samlete uførepensjonsytelsene fra folketrygden og tjenestepensjonsordningene skal kunne være på om lag det samme nivå som er normalt i dag etter skatt, vil det samlete nominelle beløp (pensjonsytelsen) måtte bli noe høyere. Beregninger av betydningen av en skatteomlegging i forhold til nivået på uførepensjonsordninger etter lovutkastet her er forsøkt illustrert nedenfor i figurene 9.1 og 9.2 som er utarbeidet av Unio v/Erik Orskaug.

Beregningene i figurene 9.1 og 9.2 er basert på uføre- og skattereglene for 2013, gjennomsnittlig grunnbeløp i folketrygden for 2013 og ny uføretrygd i folketrygden. Kompensasjonsgrad etter skatt framkommer ved å sammenlikne uførepensjon etter skatt med bruttolønn etter skatt. I sammenlikningen er det forutsatt at dagens tjenestepensjon gir en samlet uførepensjon fra folketrygd og tjenestepensjon på 66 prosent. Denne pensjonen skattlegges i dag som pensjonsinntekt, det vil si etter skattebegrensningsregelen for inntekter opp til om lag 296 000 kroner og etter de ordinære skattereglene for uførepensjonister over dette. For ny uføretrygd i folketrygden og for ny uføreordning i tjenestepensjonen er beregningene gjort med lønnsskatt. I beregningene er det videre lagt til grunn at ny uførepensjon i tjenestepensjonsordningen kompenserer fullt ut for inntekter over 6 G, det vil si at det er lagt inn en sats på 66 prosent av lønn mellom 6 og 12 G. Om det bør åpnes for dette eller ikke og eventuelt i hvilken grad, drøfter Banklovkommisjonen nedenfor i avsnitt 9.3.

Beregningene i figurene 9.1 og 9.2 er basert på to eksempler der ytelsesprosenten for uførepensjonen i tjenestepensjonsordningen er satt til henholdsvis 5 og 10 prosent.

Uføretjenestepensjon prosentsats 0-12 G

Uføretjenestepensjon prosentsats 6-12 G

5 prosent

66 prosent

Figur 9.1 Samlet uførepensjon etter skatt for uføretrygd fra folketrygden og uførepensjon fra tjenestepensjonsordning. En sammenlikning av dagens ordninger gitt dagens skatteregler med ny uføretrygd i folketrygden fra 2015 og netto uførepensjon, begge med lønnsskatt. Prosentsats for uføretjenestepensjon for lønn i området 0 til 12 G er satt lik 5 prosent. Tilleggsprosent for lønn i området 6 til 12 G er satt lik 66 prosent.

Kilde: Unio v/Erik Orskaug og Finansdepartementet, september 2013.

Dette eksemplet viser at en sats på 5 prosent gir like god kompensasjon for inntekter fra 6 G som er noen få tusen kroner over gjennomsnittlig lønn for et årsverk i 2013. For inntekter under 6 G kan tapet bli betydelig. En inntekt på 4 G vil kunne få over 12 000 kroner lavere uførepensjon etter skatt (5 prosentpoeng), mens en inntekt på 5 G vil kunne få mellom 4000 og 5000 kroner lavere uførepensjon etter skatt.

Uføretjenestepensjon prosentsats 0-12 G

Uføretjenestepensjon prosentsats 6-12 G

10 prosent

66 prosent

Figur 9.2 Samlet uførepensjon etter skatt for uføretrygd fra folketrygden og uførepensjon fra tjenestepensjonsordning. En sammenlikning av dagens ordninger gitt dagens skatteregler med ny uføretrygd i folketrygden fra 2015 og netto uførepensjon, begge med lønnsskatt. Prosentsats for uføretjenestepensjon for lønn i området 0 til 12 G er satt lik 10 prosent. Tilleggsprosent for lønn i området 6 til 12 G er satt lik 66 prosent.

Kilde: Unio v/Erik Orskaug og Finansdepartementet, september 2013.

Eksemplet i figur 9.2 tyder på at et maksimalnivå på 10 prosent vil kunne være tilstrekkelig til at foretaket ved fastsettelse av ytelsesnivået i den enkelte pensjonsordning kan ta hensyn til endringene i skattereglene for uførepensjon dersom foretaket ønsker dette. Det legges imidlertid til grunn at forholdet til skattereglene og sammenligning av kompensasjonsnivået etter skatt ikke nødvendigvis bør være avgjørende for hvor maksimalrammen for kompensasjonsgrad for inntekt inntil 12 G bør fastsettes. Dette må bero på en helhetsvurdering av samtlige hensyn som er nevnt ovenfor i avsnitt 9.1.

3) Når det gjelder den nærmere vurdering av hvilken prosent av lønn inntil 12 G (grunnprosent) som bør velges som maksimalramme for uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger, har Banklovkommisjonen lagt vekt på at rammene må gi det enkelte foretak et romslig spillerom og fleksibilitet til å utforme uførepensjonen i tjenestepensjonsordningen slik at den er tilpasset foretakets lønnsevne og behov til enhver tid. Dette innebærer blant annet at nivået på uførepensjonen kan velges ut i fra de totale kostnadene knyttet til en slik ordning, og ut fra de grupper av arbeidstakere som foretaket har. Foretaket skal etter dette både kunne ta hensyn til arbeidstakernes lønnsnivå, risiko for skade og uførhet knyttet til arbeidstakergruppen og valgt pensjonsnivå for øvrig. For en del foretak vil en god uførepensjonsordning framstå som viktigere for arbeidstakerne enn en høy og livsvarig alderspensjon, som følge av høy uførerisiko knyttet til arbeidstakergruppen og gjennomsnittlig lav levealder sett i forhold til andre grupper arbeidstakere. Videre må foretaket sikres en fleksibilitet som gjør at de kan ta hensyn til at foretaket kan ha ulike grupper arbeidstakere med ulike lønnsnivå. Dette innebærer blant annet at rammene må være slik at det må være mulig for foretaket å kunne opprettholde det uførepensjonsnivået som i dag anses som normalt for de ulike gruppene med arbeidstakere. I foretakspensjonsloven er maksimalrammene for alderspensjon og uførepensjon i dag 100 prosent for lønn inntil 6 G og 70 prosent for lønn mellom 6 og 12 G. Disse rammene ligger imidlertid en del over det som er normalt å bruke i praksis. For gode pensjonsordninger i dag er det vanlig at nivået ligger på 66 prosent, i en del tilfeller opp mot 70 prosent, av lønnsgrunnlaget til enhver tid.

Rammene må videre følge opp prinsippene i uføretrygden i folketrygden, der blant annet arbeidslinjen står sentralt, se ovenfor i avsnitt 9.1. Banklovkommisjonen legger til grunn at arbeidslinjen ikke i seg selv tilsier at rammene skal holdes på et lavt nivå for å bidra til at uførepensjonsnivået i den enkelte pensjonsordning blir lave. Arbeidslinjen tilsier i den forstand ikke at det ikke skal være mulig å sikre en viss standard på inntekt knyttet til den del av arbeidsevnen hos en arbeidstaker som er varig redusert. Arbeidslinjen tilsier imidlertid at det legges inn insentiver i uførepensjonsordningen og regelverket som medfører at en arbeidstaker vil se det som lønnsomt å utnytte sin restarbeidsevne så godt som mulig til enhver tid. Disse insentivene vil kunne være mange, men i forhold til lovreguleringen av maksimalrammene vil det komme inn i den forstand at uførepensjonsnivået og samlet inntektsnivå for en uføretrygdet og uførepensjonsmottaker ikke må kunne bli så høye at de overstiger den inntekt som arbeidstakeren kunne ha hatt som fullt eller delvis arbeidsfør. De samlete mulige virkningene av uføretrygd, uførepensjon, barnetillegg og arbeidsinntekt er det sett nærmere på nedenfor i avsnitt 10.2.2.

I utgangspunktet vil konsekvensene av en skatteomlegging ikke være et forhold som Banklovkommisjonen skal legge vekt på ved en vurdering og utarbeidelse av et uførepensjonsregelverk. Konsekvensene av skatteomleggingen er det opp til skattemyndighetene å vurdere. Banklovkommisjonen legger videre til grunn at skatteomleggingen ikke vil ha en direkte sammenheng med maksimalrammene som velges i loven som følge av at skattenivået for den enkelte uføre vil være avhengig av det totale inntektsnivået vedkommende vil ha etter inntrådt uførhet. En lav uføregrad med dertil lav andel uførepensjon sett i forhold til arbeidsinntekt vil ikke bli berørt av skatteomleggingen i samme grad som en som blir 100 prosent ufør uten arbeidsinntekt ved siden av. I forhold til fastsettelse av maksimalrammene i et lovutkast vil imidlertid skatteomleggingen etter Banklovkommisjonens oppfatning ha relevans i to henseender. For det første at arbeidstakerne bør kunne sikres en nominell høyere kompensasjonsgrad for at et mulig nivå på uførepensjonen ikke skal kunne rammes av et økt skattenivå. For det andre må maksimalrammene i loven gi foretakene rom for å kunne vektlegge konsekvensene av skatteomleggingen ved fastsettelse av uførepensjonsnivået i den enkelte pensjonsordning sett i forhold til tidligere regler.

Ut fra ovennevnte hensyn og de beregninger som framgår i tabellene 9.1 og 9.2 og figurene 9.1 og 9.2 ovenfor, har Banklovkommisjonens flertall kommet til at et rimelig nivå på maksimalrammen for uførepensjon i prosent av lønn i området 0 til 12 G, vil være 10 prosent. Selv om dette gir en samlet kompensasjonsgrad på 76 prosent for uføretrygd og maksimal uførepensjon for lønn inntil 6 G, vil uførepensjonen likevel utgjøre et beløpsmessig relativt beskjedent beløp. Dersom uførepensjonen skal kunne medføre en reell inntektsvekst for den uføre ut over uføretrygd er det derfor rimelig at rammen settes til 10 prosent. Dette vil også gi foretaket en rimelig romslig ramme til å fastsette uførepensjonsnivået i pensjonsordningen under hensyn til alle inntektsnivåer. Det understrekes at det reelle uførepensjonsnivået i de enkelte pensjonsordninger ikke vil bli bestemt ut i fra maksimalrammene i loven, men i all hovedsak av det enkelte foretaks lønns- og kostnadsevne. Det vises også til at en lav maksimalramme i seg selv ikke vil være til hinder for at foretak som ønsker det, kan etablere et høyere kompensasjonsnivå ved uførhet for sine arbeidstakere eller grupper av arbeidstakere gjennom forsikringsordninger utenfor reglene som gjelder skattegunstig behandling. Det legges for øvrig til grunn at myndighetenes valg av maksimalrammer både hva gjelder grunnprosent for lønn inntil 12 G og tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G, vil måtte skje ut fra en samlet vurdering der det også vektlegges hva som blir den endelige konklusjon i forhold til utformingen av framtidig uførepensjon i lov om Statens pensjonskasse, se ovenfor i avsnitt 4.5.

Medlemmet Andreassen mener at det innenfor de maksimalrammer flertallet legger opp til kan oppnås kompensasjonsgrader som vil være i strid med arbeidslinjen, og viser i den forbindelse til tabellene 10.3 og 10.5 nedenfor i avsnitt 10.2.2. Det blir prinsipielt feil når summen av uføretrygd og uførepensjon når opp i slike nivåer som tabellene viser – i enkelte tilfeller kompensasjonsgrader på 100 prosent og over. Dette medlemmet kan ikke støtte et opplegg der det lønner seg å være uføretrygdet framfor å stå i arbeid. Hovedgrepet for å unngå dette må være etter dette medlemmets syn, å redusere flertallets forslag til maksimalramme for uførepensjon i prosent av lønn i området 0 til 12 G på 10 prosent, selv om noe også kan oppnås ved å redusere fribeløpet for arbeidsinntekt på fire tideler av G, samt gjennom innstramminger i reglene om barnetillegg (både i lovutkastet her og i folketrygden).

Medlemmene Juliussen og Mildal viser til sin merknad ovenfor i avsnitt 9.1. Disse medlemmene mener at tilpasningene av uførepensjon til ny uføretrygd i folketrygdloven må ivareta arbeidslinjen som et bærende prinsipp. Av beregningene i tabellene 10.3 og 10.5 nedenfor i avsnitt 10.2.2 ser man at samlet kompensasjonsgrad fra uføretrygd og uførepensjon, eventuelt kombinert med noe arbeidsinntekt, for mange kan komme opp i 80-90 prosent hvis maksimalrammene benyttes. For enkelte tilfeller også over 100 prosent.

Hovedgrepet for å unngå dette må, etter disse medlemmenes syn, være en kraftig reduksjon av flertallets forslag til maksimalramme for uførepensjon i prosent av lønn på 10 prosent (lønn 0 til 12 G). Det er i dag få tjenestepensjonsordninger som har et høyere nivå enn 66 prosent sammen med folketrygden. I Prop. 202 L (2012–2013) med forslag til uførepensjon for de offentlige tjenestepensjonsordningene viser beregningene at endring av skatteregime for de fleste kan kompenseres med et nivå på rundt 3 prosent.

De høye kompensasjonsgradene forsterkes ytterligere av elementer som fribeløp ved arbeidsinntekt og barnetillegg, samt de foreslåtte samordningsreglene for de som har tidligere opptjente rettigheter. Disse medlemmene foreslår derfor nedenfor i avsnitt 10.2.2 å fjerne fribeløp for arbeidsinntekt ut over tilkjent uføregrad, samt mulighet til barnetillegg beskrevet nedenfor i avsnitt 9.4. Det er også sentralt at foreslått regelverk for samordning mot tidligere opptjente rettigheter strammes inn slik at ikke maksimalgrensene foreslått i lovutkastet § 9-8 må passeres før avkortning skjer, se disse medlemmenes merknad nedenfor i avsnitt 10.2.2. Disse medlemmene mener videre at det bør vurderes å innføre et generelt tak på hva samlet ytelse kan utgjøre.

9.3 Tilleggskompensasjon for lønn mellom 6 og 12 G

1) Når det gjelder spørsmålet om foretaket skal kunne velge om tjenestepensjonsordningen skal kompensere for bortfallet av uføretrygd for lønn mellom 6 og 12 G og eventuelt i hvilken grad en slik kompensasjon skal kunne gis, viser Banklovkommisjonen til at det har vært vanlig at nivået på uførepensjonen hittil har vært på 66 prosent for lønn inntil 12 G. Som følge av folketrygdens knekkpunkt og lavere kompensasjon for lønn over 6 G, har dette medført at tjenestepensjonsordningen har dekket en større del av den samlete uførepensjonen for lønn over 6 G enn for lønn under 6 G der folketrygden har dekket en større andel av den samlete pensjonsytelsen.

2) Banklovkommisjonen viser til at uføretrygden ikke yter noen dekning for inntektsbortfallet for lønn over 6 G. Uførhet vil derfor få større inntektsmessige virkninger for medlemmer med lønn mellom 6 og 12 G enn for de med lønn under 6 G. Dersom man legger til grunn at tjenestepensjonsordningen bør bidra til at arbeidstakerne vil kunne sikre en opprettholdelse av tidligere levestandard etter uførhet på et visst nivå av det man var vant til før uførheten inntrådte, vil tjenestepensjonsordningen måtte gå inn å sikre en større andel av den samlete uførepensjonsytelsen for inntekt mellom 6 og 12 G som følge av bortfallet av uføretrygd. En full kompensasjon ville si 66 prosent av lønn mellom 6 og 12 G. En slik tilleggsprosent vil da komme i tillegg til de henholdsvis 4 og 10 prosent som Banklovkommisjonen har brukt i beregningene ovenfor i tabellene 9.1 og 9.2 som mulige rammer for uførepensjon i prosent av lønn inntil 12 G (grunnprosent). Tallene inntatt i tabellene 9.3 og 9.4, der det er anvendt en tilleggsprosent på 66 prosent i tillegg til grunnprosent på henholdsvis 4 og 10 prosent, viser imidlertid at dette utgjør betydelige beløp. Skatteprovenyhensyn kan derfor tilsi at man vurderer om kompensasjonsnivået for lønn mellom 6 og 12 G bør ligge noe lavere enn 66 prosent. I tabellene 9.5 og 9.6 er det derfor gjort alternative beregninger basert på en tilleggsprosent på 60 prosent for lønn mellom 6 og 12 G.

Tabell 9.3 Beregning av samlet pensjon ved grunnprosent 4 prosent for lønn inntil 12 G og tilleggskompensasjon for lønn i området 6 til 12 G på 66 prosent.

Input folketrygdytelse

Gml. uførepensjon

Ny uføretrygd¹

Grunnbeløp

85 245

85 245

6 G

511 470

511 470

12 G

1 022 940

Uaktuell

Grunnpensjon

0,75

Uaktuell

Pensjonsnivå

Degressivt

66 %

1 Pensjonsgrunnlaget begrenses oppad til 6 G.

Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Tillegg for lønn mellom 0 og 12 G

4 %

Tillegg for lønn mellom 6 og 12 G

66 %

Person født:

1960

Uførepensjon (gjeldende regler)

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

155 285

54 715

210 000

70 %

400 000

4,7

197 767

82 233

280 000

70 %

511 470

6,0

245 186

112 843

358 029

70 %

605 240

7,1

258 599

165 069

423 668

70 %

700 000

8,2

272 011

217 989

490 000

70 %

800 000

9,4

286 149

273 851

560 000

70 %

900 000

10,6

300 287

329 713

630 000

70 %

1 022 940

12,0

317 687

398 371

716 058

70 %

Person født:

1960

Uføreytelse (nye regler) fra 2015

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd ny uføretrygd

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

198 000

12 000

210 000

70 %

400 000

4,7

264 000

16 000

280 000

70 %

511 470

6,0

337 570

20 459

358 029

70 %

605 240

7,1

337 570

86 097

423 668

70 %

700 000

8,2

337 570

152 430

490 000

70 %

800 000

9,4

337 570

222 430

560 000

70 %

900 000

10,6

337 570

292 430

630 000

70 %

1 022 940

12,0

337 570

378 488

716 058

70 %

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, juni 2013.

Tabell 9.4 Beregning av samlet pensjon ved grunnprosent 10 prosent for lønn inntil 12 G og tilleggskompensasjon for lønn i området 6 til 12 G på 66 prosent.

Input folketrygdytelse

Gml. uførepensjon

Ny uføretrygd¹

Grunnbeløp

85 245

85 245

6 G

511 470

511 470

12 G

1 022 940

Uaktuell

Grunnpensjon

0,75

Uaktuell

Pensjonsnivå

Degressivt

66 %

¹ Pensjonsgrunnlaget begrenses oppad til 6 G.

Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Tillegg for lønn mellom 0 og 12 G

10 %

Tillegg for lønn mellom 6 og 12 G

66 %

Person født:

1960

Uførepensjon (gjeldende regler)

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

155 285

54 715

210 000

70 %

400 000

4,7

197 767

82 233

280 000

70 %

511 470

6,0

245 186

112 843

358 029

70 %

605 240

7,1

258 599

165 069

423 668

70 %

700 000

8,2

272 011

217 989

490 000

70 %

800 000

9,4

286 149

273 851

560 000

70 %

900 000

10,6

300 287

329 713

630 000

70 %

1 022 940

12,0

317 687

398 371

716 058

70 %

Person født:

1960
Uføreytelse (nye regler) fra 2015

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd ny uføretrygd

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

198 000

30 000

228 000

76 %

400 000

4,7

264 000

40 000

304 000

76 %

511 470

6,0

337 570

51 147

388 717

76 %

605 240

7,1

337 570

122 412

459 982

76 %

700 000

8,2

337 570

194 430

532 000

76 %

800 000

9,4

337 570

270 430

608 000

76 %

900 000

10,6

337 570

346 430

684 000

76 %

1 022 940

12,0

337 570

439 864

777 434

76 %

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, juni 2013.

Tabell 9.5 Beregning av samlet pensjon ved grunnprosent 4 prosent for lønn inntil 12 G og tilleggskompensasjon for lønn i området 6 til 12 G på 60 prosent.

Input folketrygdytelse

Gml. uførepensjon

Ny uføretrygd¹

Grunnbeløp

85 245

85 245

6 G

511 470

511 470

12 G

1 022 940

Uaktuell

Grunnpensjon

0,75

Uaktuell

Pensjonsnivå

Degressivt

66 %

1 Pensjonsgrunnlaget begrenses oppad til 6 G.

Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Tillegg for lønn mellom 0 og 12 G

4 %

Tillegg for lønn mellom 6 og 12 G

60 %

Person født:

1960

Uførepensjon (gjeldende regler)

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

155 285

42 715

198 000

66 %

400 000

4,7

197 767

66 233

264 000

66 %

511 470

6,0

245 186

92 384

337 570

66 %

605 240

7,1

258 599

140 859

399 458

66 %

700 000

8,2

272 011

189 989

462 000

66 %

800 000

9,4

286 149

241 851

528 000

66 %

900 000

10,6

300 287

293 713

594 000

66 %

1 022 940

12,0

317 687

357 454

675 140

66 %

Person født:

1960

Uføreytelse (nye regler) fra 2015

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd ny uføretrygd

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

198 000

12 000

210 000

70 %

400 000

4,7

264 000

16 000

280 000

70 %

511 470

6,0

337 570

20 459

358 029

70 %

605 240

7,1

337 570

80 471

418 041

69 %

700 000

8,2

337 570

141 118

478 688

68 %

800 000

9,4

337 570

205 118

542 688

68 %

900 000

10,6

337 570

269 118

606 688

67 %

1 022 940

12,0

337 570

347 800

685 370

67 %

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, juni 2013.

Tabell 9.6 Beregning av samlet pensjon ved grunnprosent 10 prosent for lønn inntil 12 G og tilleggskompensasjon for lønn i området 6 til 12 G på 60 prosent.

Input folketrygdytelse

Gml. uførepensjon

Ny uføretrygd¹

Grunnbeløp

85 245

85 245

6 G

511 470

511 470

12 G

1 022 940

Uaktuell

Grunnpensjon

0,75

Uaktuell

Pensjonsnivå

Degressivt

66 %

¹ Pensjonsgrunnlaget begrenses oppad til 6 G.

Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Tillegg for lønn mellom 0 og 12 G

10 %

Tillegg for lønn mellom 6 og 12 G

60 %

Person født:

1960

Uførepensjon (gjeldende regler)

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd «gammel»

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

155 285

42 715

198 000

66 %

400 000

4,7

197 767

66 233

264 000

66 %

511 470

6,0

245 186

92 384

337 570

66 %

605 240

7,1

258 599

140 859

399 458

66 %

700 000

8,2

272 011

189 989

462 000

66 %

800 000

9,4

286 149

241 851

528 000

66 %

900 000

10,6

300 287

293 713

594 000

66 %

1 022 940

12,0

317 687

357 454

675 140

66 %

Person født:

1960

Uføreytelse (nye regler) fra 2015

Pensjonsgrunnlag

Folketrygd ny uføretrygd

Tjenestepensjons-forsikring

Sum

kroner

ant. G

kroner

nivå

300 000

3,5

198 000

30 000

228 000

76 %

400 000

4,7

264 000

40 000

304 000

76 %

511 470

6,0

337 570

51 147

388 717

76 %

605 240

7,1

337 570

116 786

454 356

75 %

700 000

8,2

337 570

183 118

520 688

74 %

800 000

9,4

337 570

253 118

590 688

74 %

900 000

10,6

337 570

323 118

660 688

73 %

1 022 940

12,0

337 570

409 176

746 746

73 %

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, juni 2013.

3) Formålet med tilleggsprosenten for lønnsgrunnlag mellom 6 og 12 G vil være å kompensere for hele eller deler av bortfallet av uføretrygd for slik lønn. Dette tilsier at lovens maksimalramme for denne tilleggsprosenten ihvertfall ikke bør settes høyere enn 66 prosent, som er uføretrygdens kompensasjonsgrad for inntekt inntil 6 G. Spørsmålet er således om maksimalnivået burde settes lavere enn 66 prosent. Tallene ovenfor i tabellene 9.3 til 9.6 viser at kostnadsmessig vil det være tilleggsprosenten for lønn mellom 6 og 12 G som vil gjøre betydelige utslag. Foretakets valg knyttet til tilleggsprosenten vil således bety mer kostnadsmessig enn hva som velges som flat prosent for lønn inntil 12 G (grunnprosent). Dette forholdet burde tilsi at foretakene burde gjøre en nøye vurdering av hvilken tilleggsprosent de eventuelt skal velge å bruke i sin pensjonsordning. Kostnadsspørsmålet trenger imidlertid ikke ha direkte betydning for valget av maksimalramme for tilleggsprosenten i loven. Det at en tilleggsprosent på 66 prosent i tillegg til en grunnprosent på 10 prosent gir en betydelig utbetaling for høye lønninger, og således en særdeles ulik utbetalingsprofil for uførepensjon alene mellom lave og høye lønninger kunne imidlertid tilsi at man la seg på en noe lavere maksimalramme for tilleggsprosenten. En lavere maksimalramme på tilleggsprosenten kan også tenkes å medføre at foretakene velger en høyere grunnprosent for all inntekt inntil 12 G og at uførepensjonen dermed gis en noe annen sosialpolitisk profil.

Banklovkommisjonens flertall er av den oppfatning at valget av maksimalramme for tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G på 60 prosent eller 66 prosent av lønnsgrunnlaget, ikke vil ha en vesentlig betydning for utnyttelsen av restarbeidsevnen. Her vil reglene om fastsettelse av uføregrad og reglene om inntektsfradrag som følge av arbeidsinntekt, som er vurdert nedenfor i avsnitt 10.2.2, ha større betydning. Banklovkommisjonens flertall har videre lagt vekt på at tilleggsprosenten er ment som en kompensasjon for manglende uføretrygd for inntekt over 6 G. Siden kompensasjonsgraden er 66 prosent i uføretrygden for lønn inntil 6 G, vil det mest logiske derfor være at maksimalrammen for tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G fastsettes til 66 prosent. Det minnes i denne sammenheng også om at lønnsgrunnlaget i samsvar med dagens regler i foretakspensjonsloven § 5-4, innskuddspensjonsloven § 5-5 og utkastet til tjenestepensjonslov § 4-5 i NOU 2012: 13 (§ 4-3 i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013)), fastsettes på en annen måte enn pensjonsgrunnlaget i folketrygden, jf. folketrygdloven § 3-15. Dette innebærer at en mindre del av arbeidsinntekten vil kunne bli medregnet ved fastsettelsen av pensjonsytelser i tjenestepensjonsordninger enn i folketrygden. Det vises til avsnitt 10.1 nedenfor.

Ut fra disse forhold er Banklovkommisjonens flertall kommet til at maksimalrammen for tilleggsprosenten for lønn mellom 6 og 12 G bør settes til 66 prosent. Det legges til grunn, som nevnt ovenfor i avsnitt 9.2 punkt 3), at myndighetenes valg av maksimalrammer både hva gjelder grunnprosent for lønn inntil 12 G og tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G vil måtte skje ut fra en samlet vurdering der det også vektlegges hva som blir den endelige konklusjon i forhold til utformingen av framtidig uførepensjon i de offentlige tjenestepensjonsordninger, se ovenfor i avsnitt 4.5.

Det vises for øvrig til merknader fra medlemmene Andreassen, Juliussen og Mildal inntatt ovenfor i avsnitt 9.2.

4) Bruken av en flat prosentsats (grunnprosent) for lønn inntil 12 G og en tilleggsprosent for kompensasjon av bortfallet av uføretrygd for lønn mellom 6 og 12 G og fastsettelsen av maksimalrammer for disse prosentene i lovutkastet, vil gjøre det mulig for et foretak å fastsette en meget lav grunnprosent og samtidig en høy tilleggsprosent. Det ville medføre at uføretjenestepensjonen langt på vei bare ville komme de arbeidstakere som har høy lønn i foretaket til gode. I en skattebegunstiget tjenestepensjonsordning tilsier hensynet til likebehandling av de ansatte at en slik utnyttelse av systemet unngås så vidt mulig.

Banklovkommisjonen legger til grunn at en skattegunstig tjenestepensjonsordning bør sikre alle medlemmer, uavhengig av inntektsnivå, et merkbart tillegg til uføretrygden. Dette innebærer at det ikke bør åpnes for at det ikke sikres uførepensjon, eller kun sikres en symbolsk uførepensjon, for inntektsgrunnlag inntil 6 G, dersom pensjonsordningen skal sikre kompensasjon for bortfall av uføretrygd for inntekt mellom 6 og 12 G. Dette ville skape en uforholdsmessig fordeling av skattegunstig behandlede midler i foretaket mellom ulike grupper av arbeidstakere i forhold til lønnsnivå. Banklovkommisjonen viser i denne sammenheng til at sikring av uførepensjon er valgfritt for foretaket og at det også kan velge hvor høy lønn som skal medregnes i inntektsgrunnlaget ved beregning av uførepensjonens størrelse. Det vil være valgfritt om de vil sikre dekning av uførepensjon for lønn inntil 12 G eller om de vil sette en lavere lønnsmessig grense. Det vil også være valgfritt om de vil sikre tilleggsprosent for inntekt over 6 G, maksimalt til 12 G. Banklovkommisjonen er derfor kommet til at det i lovutkastet må stilles krav om at det skal være en viss sammenheng mellom den prosenten som fastsettes i pensjonsplanen for uførepensjon for lønn inntil 12 G (grunnprosenten) og tilleggsprosenten som fastsettes i pensjonsplanen for lønn mellom 6 og 12 G.

I lovutkastet § 9-8 annet ledd annet punktum foreslås det at ved bruk av adgangen til å sette en tilleggsprosent for inntekt mellom 6 og 12 G, skal grunnprosenten for all inntekt inntil 12 G være på et nivå som ikke framtrer som uforholdsmessig lavt på bakgrunn av den uførepensjon medlemmer med lønn mellom 6 og 12 G vil motta fra pensjonsordningen. Et slikt standardkrav i lovteksten vil innebære at alle arbeidstakere med rett til uførepensjon vil få en reell fordel av at pensjonsordningen omfatter uførepensjon. Videre vil uførepensjonen fra pensjonsordningen utgjøre et merkbart tillegg til uføretrygden for alle arbeidstakere. Dette gjelder også for lønn mellom 6 og 12 G som følge av at grunnprosenten vil gjelde alle arbeidstakere i pensjonsordningen, men i denne sammenheng vil standardkravet slå ut til fordel for og sikre uførepensjonsnivået for de med lønn mellom 0 og 6 G. En slik standard vil for eksempel innebære at en tilleggsprosent på 66 prosent ikke kan velges dersom grunnprosenten fastsettes til 1 eller 2 prosent. En slik grunnprosent vil derimot ikke anses som uforholdsmessig lav dersom tilleggsprosenten settes en god del lavere. En viss veiledning når det gjelder krav til forholdsmessighet ved fastsettelse av grunnprosent og tilleggsprosent i en konkret tjenestepensjonsordning kan hentes fra lovutkastet i Prop. 202 L (2012–2013) om uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger. Selv om det her er snakk om offentlig sektor og utforming av en konkret tjenestepensjonsordning definert i lov om Statens pensjonskasse, bør utkastet ha en viss overføringsverdi i forhold til uforholdsmessighetsspørsmålet mellom grunnprosent og tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G i de private tjenestepensjonsordninger. I forslaget til ny uførepensjonsordning i offentlig sektor i Prop. 202 L (2012–2013) skal full uførepensjon utgjøre 3 prosent av pensjonsgrunnlaget (sluttlønn) inntil 12 G og en tilleggssats på 66 prosent av pensjonsgrunnlaget (sluttlønn) mellom 6 og 12 G. I tillegg foreslås det et fast kronebeløp på 0,25 G. I offentlig sektor kompenserer med andre ord tjenestepensjonsordningen for at den nye uføretrygden i folketrygden ikke gir dekning for lønn ut over 6 G, samtidig som tjenestepensjonsordningen ikke gir ubetydelig kompensasjon for lønn under 6 G. Etter Banklovkommisjonens vurdering bør ikke grunnprosenten i en privat tjenestepensjonsordning ligge lavere enn 3 prosent for at tilleggsprosenten skal kunne settes til 66 prosent før lønn mellom 6 og 12 G, og forholdet mellom prosentsatsene i normale tilfelle ikke skal anses som uforholdsmessig. Særlige forhold i enkelte tilfeller kan imidlertid tilsi en annen vurdering i det konkrete tilfellet.

9.4 Barnetillegg

Foretakspensjonsloven § 6-3 tredje ledd åpner for at det i pensjonsordningens pensjonsplan kan fastsettes at det skal ytes barnetillegg i tillegg til uførepensjonen for barn som medlemmet forsørger eller plikter å forsørge og som ikke har fylt 21 år. Dette har det vært forholdsvis vanlig å gjøre der pensjonsordningen omfatter uførepensjon. Som det framgår i avsnitt 4.2 ovenfor har det vært en standard i bransjen at barnetillegget i foretakspensjonsordninger har vært på 10 prosent av uførepensjonen for hvert barn. Tidligere var det vanlig å begrense barnetillegget oppad til seks barn i vilkårene, men denne begrensningen har blitt fjernet i de senere år.

I ny folketrygd (lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-15) er barnetillegget opprettholdt, men barnetillegget er gjort behovsprøvet i forhold til begge foreldres, og eventuelt barnets, inntekt. Det vises til omtalen ovenfor i avsnitt 5.1.5. Barnetillegget utgjør 40 prosent av grunnbeløpet for hvert forsørget barn. Det er foreløpig ikke fastsatt noen begrensninger i forhold til antall barn det kan ytes barnetillegg for.

På grunnlag av at det i private tjenestepensjonsordninger hittil har vært vanlig å yte barnetillegg i de tilfeller pensjonsordningen omfatter uførepensjon, er Banklovkommisjonen av den oppfatning at det skal forholdsvis sterke argumenter til for ikke å legge inn en mulighet for slikt tillegg til uførepensjonen i framtidige regler. Det vil være opp til det enkelte foretak om barnetillegg skal inngå som en del av uførepensjonen i tjenestepensjonsordningen og eventuelt om og hvilken effekt dette skal ha for det ytelsesnivå for uførepensjon som fastsettes i pensjonsplanen. Det vil derfor ikke være behov for å innføre et system for behovsprøving av barnetillegget i tjenestepensjonsordningene.

Ved full utnyttelse av maksimalrammene som Banklovkommisjonen foreslår i avsnittene 9.2 og 9.3 ovenfor, det vil si en grunnprosent på 10 prosent og tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G på 66 prosent med tillegg av barnetillegg, vil imidlertid en samlet uføreytelse kunne bli svært høy dersom den uføre forsørger mange barn. Det vises til beregningene foretatt nedenfor i avsnitt 10.2.2. Banklovkommisjonen ser derfor behov for å vurdere begrensninger av mulig barnetillegg både i forhold til størrelsen på barnetillegget for hvert enkelt barn og i forhold til hvor mange barn det kan ytes barnetillegg for.

Banklovkommisjonen legger til grunn at prinsipielt vil kostnadene ved å forsørge et barn være likt uavhengig av forsørgers inntekt. Det er således ikke gitt at barnetillegget bør fastsettes som en prosent av inntektsgrunnlag eller av en uførepensjon som er gjort inntektsavhengig. Det å knytte barnetillegget til en andel av en regulert størrelse som grunnbeløpet i folketrygden, vil gi barnetillegget en annen sosialpolitisk profil enn det barnetillegget i tjenestepensjonsordninger hittil har hatt. Det vil også etter Banklovkommisjonens vurdering gi enklere regler og større forutberegnelighet. Det foreslås derfor i lovutkastet § 9-8 tredje ledd at foretaket kan fastsette i pensjonsplanen at det skal ytes barnetillegg på inntil en tidel av G per barn, og at samlet barnetillegg ikke kan utgjøre mer enn to tideler av G per år. I kronebeløp på grunnlag av G per 1. mai 2013 vil dette utgjøre henholdsvis kr 8 534 og 17 068 per år. På bakgrunn av at foreldre etter barneloven vil kunne ha forsørgelsesbyrde for barn inntil de fyller 21 år dersom de er under utdanning, foreslås det at barnetillegget skal kunne løpe inntil barnet er fylt 21 år. Etter Banklovkommisjonens vurdering vil dette gi effekter på de samlete uføreytelsene som gir et reelt bidrag til dekning av ekstrakostnadene som følger av forsørgelse av barn samtidig som det ikke bidrar til at uføreytelsene blir så store at det går ut over hensynene til blant annet arbeidslinjen.

At barnetillegget i tjenestepensjonsordningen reduseres noe sammenlignet med dagens praksis, vil i en viss utstrekning bety at det behovsprøvde barnetillegget i folketrygden øker. Barnetillegget i folketrygden er behovsprøvd mot inntekt, inkludert eventuelle barnetillegg fra tjenestepensjonsordninger. I mange tilfeller vil derfor det enkelte medlems samlede kompensasjonsgrad være tilnærmet uendret ved å redusere barnetillegget i tjenestepensjonsordningen. I en viss utstrekning vil derfor en reduksjon i barnetillegg fra tjenestepensjonsordningen delvis flytte kostnadene ved å forsørge barn over på folketrygden.

Det vises til merknad fra medlemmet Andreassen inntatt ovenfor i avsnitt 9.2.

Medlemmene Juliussen og Mildal mener at det ikke bør være mulig å tegne barnetillegg tilknyttet uførepensjonen, og støtter således ikke flertallets forslag. Disse medlemmene ser at regelverket for barnetillegg i tilknytning til folketrygdens uføretrygd i mange sammenhenger gir svært høye kompensasjonsgrader. Selv små tillegg fra en tjenestepensjonsordning vil forsterke nivået ytterligere og bringe samlet kompensasjon opp i nivå som ikke gjør det tilstrekkelig lønnsomt å utnytte arbeidsevnen. Enkelte vil også tape på å være i arbeid. Høye kompensasjonsgrader som gjør det mindre attraktivt å forbli i arbeid strider med arbeidslinjen.

Dissemedlemmene viser videre til at dersom mulighetene for barnetillegg skal innføres, bør tillegget ikke utbetales til 21 år. Det vises til at folketrygden og forslag til uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger har 18 år som hovedregel hva gjelder utbetalingstid for barnetillegg. Disse medlemmene mener også at dersom barnetillegg innføres vil et fast kronebeløp med begrenset størrelse og maksimal utbetaling til to barn, slik som foreslått, anses som en bedre løsning enn påslag beregnet prosentvis av pensjonsgrunnlaget.

Disse medlemmene vil vise til følgende formulering i Arbeidsdepartementets høringsnotat «Tilpasning av uførepensjon fra offentlige tjenestepensjonsordninger til ny uføretrygd i folketrygden» fra 21. juni 2013:

«Uførepensjonen i tjenestepensjonsordningen skal sikre inntekten for personer som blir uføre. Hovedprinsippet er at kompensasjonen skal stå i forhold til den inntekten som faller bort. Siden lønn ikke avhenger av eventuell forsørgelsesbyrde, kan det synes ulogisk å ha et barnetillegg til uførepensjonen, og dette ville neppe blitt foreslått dersom ordningen skulle lages fra grunnen av i dag.»

Medlemmene Dalsøren, Gjelsvik, Orskaug og Storrødvann viser til at Arbeidsdepartementet i Prop. 202 L (2012–2013) om ny uførepensjonsordning i offentlige tjenestepensjonsordninger foreslår nye regler for barnetillegget. Uføre som forsørger barn skal etter forslaget få et barnetillegg på 4 prosent av pensjonsgrunnlaget opp til 6 G for hvert barn. Samlet barnetillegg begrenses til 12 prosent av pensjonsgrunnlaget opp til 6 G. Disse medlemmene mener at maksimalrammene for barnetillegget i uførepensjonen i private tjenestepensjonsordninger skal utformes på samme måte. Det vil ivareta hensynet til et rimelig nivå på barnetillegget, samt at tillegget vil ivareta viktige fordelingshensyn.

10 Beregning og utbetaling av uførepensjon

10.1 Beregningsgrunnlag

Som det framgår ovenfor i avsnitt 8.1 må det skilles mellom grunnlaget for beregning av den nedsatte inntektsevnen (uføregraden) og grunnlaget for beregning av uførepensjonens størrelse i det enkelte tilfelle. Etter lovutkastet § 9-4 tredje ledd skal beregning av inntekt før uførhet, ved fastsettelse av uføregraden, baseres på medlemmets normale årslønn i foretaket ved full stilling. Det medregnes da også eventuell lønn over 12 G. Ved beregning av størrelsen på uførepensjonen i det enkelte tilfelle vil ikke et slikt grunnlag kunne brukes da dette skaper lite forutberegnelighet ved premiesettingen og til dels tilfeldige utslag på uførepensjonens størrelse.

I folketrygden beregnes uføretrygden av pensjonsgivende inntekt inntil 6 G i de tre beste av de fem siste inntektsårene før uføretidspunktet, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-11. Bakgrunnen for at folketrygden anvender et gjennomsnittsbeløp over flere år er blant annet for å ta hensyn til tilfeller hvor inntektsevnen gradvis svekkes over flere år før uførheten konstateres i form av en uføregrad som gir rett til uføretrygd. I mange tilfeller vil vedkommende ha forsøkt å holde på en full stilling eller gradvis nedtrappet stillingsprosenten i arbeidslivet også etter at vedkommende får en sykdom eller skade som til sist medfører at vedkommende blir helt eller delvis ufør. I denne perioden kan den pensjonsgivende inntekten ha blitt svekket blant annet som følge av at man ikke har kunnet jobbe så mye som man har gjort tidligere eller ved skifte til en stilling som ikke krever like mye og som derfor kan være dårligere betalt. Som beskrevet i avsnitt 8.1 ovenfor har det i kollektiv livsforsikring vært vanlig å beregne pensjonsrettigheter ut fra et standardisert lønnsbegrep oppad begrenset til 12 G, jf. foretakspensjonsloven § 5-4 og utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3 i NOU 2012: 13 og Prop. 199 L (2012–2013). Det kan i pensjonsplanen fastsettes at det ved beregning av lønn som grunnlag for beregning av pensjonsrettighetene kan ses bort fra varierende og midlertidige ytelser til arbeidstakere. Slike ytelser vil derimot inngå i inntekten som gir grunnlag for beregning av uføretrygden i folketrygden.

Etter Banklovkommisjonens vurdering er det i forsikringsbaserte pensjonsordninger generelt viktig å kunne bygge på samme forutsigbare beregningsgrunnlag for alle ytelser i en tjenestepensjonsordning. Noe annet ville komplisere rapportering av lønn fra foretaket til pensjonsinnretningene og skape unødvendig usikkerhet knyttet til ytelsenes størrelse. Lønnsgrunnlaget som er definert i foretakspensjonsloven § 5-5 og som følges opp i utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3 er godt innarbeidet i tjenestepensjonsordningene allerede. I lovutkastet § 9-7 er det derfor tatt inn en henvisning til utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3. Det er videre understreket at lønn over 12 G ikke medregnes i lønnsgrunnlaget. Ved deltidsstilling vil lønnsgrunnlaget beregnes som om vedkommende hadde vært i full stilling og deretter avkortes i forhold til stillingsandelen. Hovedregelen i lovutkastet § 9-7 første ledd er derfor at uførepensjonen skal beregnes ut fra medlemmets lønnsgrunnlag ved uføretilfellet.

Banklovkommisjonen har vurdert om det i tilfeller hvor inntektsevnen gradvis svekkes over flere år bør brukes et beregningsgrunnlag som er basert på lønnsgrunnlaget i et tidligere år eller et gjennomsnittlig lønnsgrunnlag over flere år og ikke bare det siste året før uføretidspunktet. Dette er som nevnt gjort i folketrygdloven § 12-11. Arbeidsdepartementet har i Prop. 202 L (2012–2013) side 23 til 24 vurdert en tilnærming av beregningsgrunnlaget for uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger til beregningsgrunnlaget for uføretrygd i folketrygden. De har imidlertid konkludert med at de vil foreslå en videreføring av sluttlønn, men at det på sikt er aktuelt å vurdere en tilnærming av beregningsgrunnlaget til det som anvendes for uføretrygd i folketrygden. En løsning med et beregningsgrunnlag basert på gjennomsnittlig lønn vil imidlertid kunne skape problemer ved premieberegningen for pensjonsordninger med risikobasert uførepensjon i privat sektor. En årlig risikopremie vil måtte baseres på den inntektsinformasjon man har for arbeidstakerne til enhver tid. Også et lønnsgrunnlag basert på et gjennomsnitt av flere års lønnsgrunnlag vil kunne føre til at uførepremier vil bli beregnet på et for lavt grunnlag sett i forhold til den uførepensjon som skal utbetales.

På den annen side, i forhold til arbeidstakere som gradvis får redusert sin inntektsevne over flere år, vil det kunne virke urimelig ikke å ta utgangspunkt i lønnsgrunnlaget på det tidspunkt de forhold som til slutt førte til uførhet først viste seg. Også hensynet til arbeidslinjen og behovet for å kunne utnytte eksisterende inntektsevne til enhver tid på best mulig måte, tilsier at en arbeidstaker ikke skal se seg tjent med å fremme krav om uførepensjon på et tidligere tidspunkt enn nødvendig fordi uførepensjonen i tilfelle vil bli beregnet på et høyere lønnsgrunnlag enn om arbeidstakeren avventer utviklingen i sin inntektsevne og lønnsforhold. Det bør derfor åpnes for at uførepensjonen i slike tilfelle kan bli beregnet etter et annet lønnsgrunnlag enn lønnsgrunnlaget på uføretidspunktet. Dette vil imidlertid øke pensjonsinnretningens risiko og utbetalingsforpliktelser sett i forhold til det som er grunnlaget for premieberegningen. Banklovkommisjonen mener imidlertid at dette kan unngås dersom foretaket i slike tilfelle underretter pensjonsinnretningen når arbeidstaker får en lønnsreduksjon som følge av helseforhold og før uføretidspunktet, om det lønnsgrunnlag som i tilfelle skal legges til grunn ved beregningen av uførepensjon dersom medlemmet senere blir ufør, jf. lovutkastet § 9-7 annet ledd.

Uførepensjonen skal beregnes etter det lønnsgrunnlag som følger av lovutkastet § 9-7 og det nivå for uførepensjon som er fastsatt i prosent av lønn i pensjonsplanen innenfor de rammer Banklovkommisjonen har foreslått ovenfor i kapittel 9. Det vises til lovutkastet § 9-9 første ledd og avsnitt 8.1 ovenfor. Dersom uføregraden er lavere enn 100 prosent skal det også skje en forholdsmessig avkortning i forhold til den fastsatte uføregraden, jf. lovutkastet § 9-9 annet ledd.

Nedenfor i avsnitt 10.2 vurderes det om det skal eller kan gjøres fradrag i uførepensjonsytelsen ut over avkortning som nevnt ovenfor.

10.2 Fradrag i uførepensjonen

10.2.1 Fradrag i folketrygden

Som det framgår i avsnitt 8.1 ovenfor er fastsettelse av uføregraden både i folketrygden og etter lovutkastet her basert på en vurdering av inntektsmulighetene før og etter uføretidspunktet. Dersom den faktiske inntekt som uførepensjonsmottakeren oppnår etter uføretidspunktet er høyere enn det som ble forutsatt ved beregning av uføregraden er det et spørsmål hvilken virkning dette skal få for uføreytelsene.

Etter gammel folketrygd og etter foretakspensjonsloven kapittel 6 har høyere inntekt etter uføretidspunktet enn hva som ble lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden ut over et fribeløp på 1 G, medført en endring av uføregraden. I ny uføretrygd er det som beskrevet ovenfor i avsnitt 5.1.4, lagt til grunn et prinsipp for kombinering av arbeidsinntekt og trygd som innebærer at uføretrygden reduseres proporsjonalt med arbeidsinntekt som overskrider forutsatt inntekt etter uførhet med mer enn et fribeløp på 0,4 G. Det skjer imidlertid ingen endring av uføregraden av den grunn. Denne omleggingen er blant annet begrunnet i at man ønsker at uføretrygdmottakeren skal prøve å utnytte restarbeidsevnen til enhver tid i så stor grad som mulig, og at dette skal kunne skje uten at man trenger å bekymre seg for å få redusert uføregrad og uføretrygd dersom det senere skulle vise seg at man ikke klarer å opprettholde en slik grad av arbeid. Men i år hvor oppnådd arbeidsinntekt[4] er mer enn 80 prosent av inntekten før uførhet, skal det ikke utbetales uføretrygd.

Avkortningen av uføretrygden skjer med 66 prosent av oppnådd inntekt som overstiger inntekt etter uførhet som lagt til grunn ved fastsettelse av uføregraden, med tillegg av 0,4 G (overskytende inntekt), jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-14 annet ledd annet punktum. Avkortningen skal svare til den overskytende inntekt multiplisert med en brøk der arbeidstakerens uføretrygd ved 100 prosent uføregrad er teller og inntekten før uførheten, det vil si normal årslønn i full stilling, er nevner. Se boks 10.1 nedenfor.

Boks 10.1 Illustrasjon av regnestykket ved avkortning i uføretrygden ved overskytende inntekt.

Overskytende inntekt x Uføretrygden ved 100 prosent uførhet = Avkortning i uføretrygden

Inntekt før uførhet i full stilling

For inntekt inntil 6 G vil dette innebære en reduksjon i uføretrygden på 66 prosent av arbeidsinntekten ut over inntektsgrensen. For de med lønn ut over 6 G vil inntektsfradraget beregnes etter en brøk hvor teller er ca 4 G og nevner er inntekten. Selv om uføretrygden bortfaller helt som følge av inntektsfradrag vil uføregraden og retten til uføretrygd opprettholdes i inntil fem år, se avsnitt 5.1.4 ovenfor.

10.2.2 Fradrag for arbeidsinntekt

1) Ved en vurdering av om det også i uførepensjonen fra tjenestepensjonsordning i privat sektor skal gjøres fradrag for inntekt som overstiger inntekten etter uførhet som lagt til grunn ved beregning av uføregraden, må det blant annet legges vekt på at bestemmelsene må stimulere til at uføremottakeren søker å oppnå en så høy arbeidsinntekt som mulig ved siden av uføreytelsene. Dersom all inntekt forsvinner som fradrag i uføreytelsene vil ikke dette stimulere til å utnytte inntektsevne som ikke er gjenspeilet i uføregraden. Arbeidstaker må føle at vedkommende beholder en del av arbeidsinntekten ved siden av uføreytelsene slik at det er et forhold mellom uføreytelsenes størrelse sammenlignet med inntekt før uførhet og mellom uføregraden og den inntekt som eventuelt ikke kommer til fradrag.

Samtidig er inntektsfradraget sentralt i folketrygden fordi man ikke lenger justerer uføregraden i forhold til oppnådd inntekt, og lovutkastet § 9-6 annet ledd bygger også på dette prinsippet. Dette forutsetter at fastsatt uførepensjon bør kunne reduseres dersom det oppnås samlet arbeidsinntekt som langt overstiger den inntekt etter uførhet som er lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden. I uføretrygden vil reglene om inntektsfradrag ta hensyn til dette på en rimelig måte. Sett i forhold til uførepensjon bør regler om eventuelt inntektsfradrag måtte følge de samme prinsipper som i folketrygden for å unngå at man får regler som medfører at samme inntekt kan komme til fradrag i ytelsene både fra folketrygden og fra tjenestepensjonsordningen. Det er den forholdsmessige andel av inntekten som relaterer seg til uførepensjonen og uføregradens forhold til inntekt før uførhet som vil måtte være avgjørende. I forhold til tjenestepensjonsreglene er det videre viktig at regler om inntektsfradrag framstår som forutsigbare og forståelige for mottakere av uførepensjon. Reglene må dessuten være mulig å gjennomføre i praksis uten at det medfører bruk av uforholdsmessige ressurser i forhold til hva som oppnås ved fradraget. Medfører et forholdsmessig fradrag i uførepensjonen for arbeidsinntekt betydelig arbeid i pensjonsinnretninger og foretak med hensyn til innhenting og registrering av inntektsopplysninger for den enkelte uførepensjonsmottaker, vil en gjennomføring av fradragsregler som medfører relativt marginal reduksjon av uførepensjonen framstå som uhensiktsmessig i forhold til hva som oppnås i form av stimulering av arbeidslinjen. Det er i denne sammenheng viktig å huske på at uføres arbeidsinntekt vil kunne komme fra helt andre foretak enn det som uførepensjonsmottakeren arbeidet for på uføretidspunktet. Foretaket som opprettet tjenestepensjonsordningen vil da ikke ha inntektsopplysninger som kan gis pensjonsinnretningen (se nedenfor i punkt 2) i dette avsnittet).

2) Når det gjelder muligheten for innhenting av opplysninger om arbeidsinntekt skaper dette større utfordringer for pensjonsinnretninger enn for NAV. NAV vil ha tilgang til inntektsopplysninger gjennom det såkalte EDAG-systemet. EDAG står for elektronisk dialog med arbeidsgivere. Dette er en felles ordning for arbeidsgivers rapportering om ansettelses- og inntektsforhold til NAV, Skatteetaten og Statistisk sentralbyrå. Systemet er planlagt å tre i kraft 1. januar 2015. Systemet vil gi brukerne elektronisk tilgang til lønnsinformasjon. Etter hva Banklovkommisjonen har fått opplyst vil det ikke la seg gjøre for pensjonsinnretningene å få tilgang til dette systemet, med mindre det skjer gjennom en lovhjemmel. Pensjonsinnretningene har derfor anført at det bør fastsettes en slik lovhjemmel, eller at det alternativt gis lovhjemmel eller forskrift om tilgang til informasjon fra NAV om det skjer en avkortning på grunn av inntekt i uføretrygden. Pensjonsinnretningene har vist til at dagens regelverk bygger på at det skal skje en endring av uføregrad dersom den enkelte uføres arbeidsinntekt overstiger 1 G. Pensjonsinnretningene mottar i dag ikke automatisk melding fra NAV om endring av uføregrad, men er avhengig av at slike endringer rapporteres fra medlemmene. Uføregraden endres etter det opplyste svært sjelden. Ved et system som bygger på at det skal skje en løpende avkortning av uførepensjon mot arbeidsinntekt vil man stå overfor helt andre krav til ajouritet med hensyn til tilgang til inntektsdata. En innhenting av informasjon fra den enkelte uførepensjonsmottaker og et system basert på slik innhenting vil bli et kostbart og lite effektivt system. Det er derfor etter pensjonsinnretningenes vurdering helt avgjørende at det sikres automatisk tilgang til relevant og nødvendig lønnsinformasjon for at et avkortningssystem i forhold til arbeidsinntekt skal kunne fungere.

Etter Banklovkommisjonens oppfatning vil det være en krevende oppgave å utrede konsekvensene av en mulig tilgang for pensjonsinnretningene til informasjon fra EDAG-systemet eller fra NAV vedørende avkortning av uføretrygd på grunn av inntekt i utredningen her. Spørsmålet om tilgang reiser en rekke prinsipielt viktige spørsmål knyttet til blant annet personvern, informasjonsflyt og informasjonssikkerhet. Banklovkommisjonen legger til grunn at en gjennomføring av regler om fradrag for arbeidsinntekt i uførepensjon forutsetter en elektronisk og løpende tilgang til inntektsinformasjon for pensjonsinnretningene. Dette informasjonsbehovet vil langt på vei svare til det behov for informasjon om arbeidsinntekt som NAV har i forbindelse med inntektsfradragsreglene i uføretrygden og som skal dekkes gjennom EDAG-systemet. Banklovkommisjonen forutsetter derfor at det settes i gang et arbeid for å vurdere muligheter og lovhjemmel for tilgang til slik informasjon for pensjonsinnretningene.

Banklovkommisjonen viser til at pensjonsinnretningene gjennom gjeldende regler for uførepensjon i foretakspensjonsloven kapittel 6 har hatt mulighet til å justere uføregrad på grunnlag av en vurdering om at arbeidsinntekt som overskrider det som har vært lagt til grunn som inntektsevne etter uførhet ved beregningen av uføregraden, gir grunnlag for å anta at reduksjonen i inntektsevnen er endret. Banklovkommisjonen mener at endring av uføregraden dersom senere arbeidsinntekt viser at den fastsatte uføregrad er for høy i forhold til nedsettelsen av inntektsevnen, vil kunne være en ekstra sikkerhet for at samlet inntekt ikke skal bli for høy sett i forhold til et løpende fradrag i uførepensjonen for arbeidsinntekt. Det er derfor i lovutkastet § 9-6 annet ledd annet punktum åpnet for at pensjonsinnretningen kan vurdere spørsmålet om fastsettelse av uføregraden på nytt dersom inntektsutviklingen gir grunn til å anta at medlemmets inntektsmuligheter er vesentlig bedre enn lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden.

3) Sammenhengen mellom inntekt etter uførhet og reell uføregrad tilsier etter Banklovkommisjonens vurdering at også uførepensjonen fra tjenestepensjonsordningen bør reduseres som følge av at faktisk inntekt etter uførhet blir vesentlig høyere enn det som ble lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden. Dette selv om effekten av inntektsreduksjonen på uførepensjonens størrelse blir forholdsvis beskjeden, se eksempler på beregningen av inntektsreduksjonen nedenfor i punkt 5) i dette avsnittet. For å sikre forholdsmessighet mellom reduksjonen i uførepensjonen, uføregraden og forholdet mellom arbeidsinntekt og inntekt etter uførhet ved beregning av uføregraden, vil det etter Banklovkommisjonens vurdering være hensiktsmessig å benytte de samme prinsipper for fradrag for arbeidsinntekt som lagt til grunn i ny uføretrygd i folketrygden. Dette innebærer at reduksjonen av uførepensjonen beregnes etter en brøk hvor uførepensjonen etter pensjonsordningens regelverk ved 100 prosent uførhet er teller og inntekt før uførhet er nevner, se lovutkastet § 9-10 tredje ledd annet punktum. Begge beløp må oppjusteres med endringer i G dersom beregningen skal bli riktig. Dersom et medlem mottar barnetillegg som en del av pensjonsplanen, foreslår Banklovkommisjonen at barnetillegg skal reduseres i samme forhold som uførepensjonen er redusert på grunn av arbeidsinntekt. Det vil si at dersom uførepensjonen for eksempel er redusert med 10 prosent på grunn av arbeidsinntekt, skal barnetillegget også reduseres med 10 prosent, se lovutkastet § 9-10 femte ledd.

For å unngå at den nedre grensen for rett til uførepensjon på 20 prosent (lovutkastet § 9-3 tredje ledd) ikke skal bli reell, foreslår Banklovkommisjonen at det ikke skal utbetales uførepensjon dersom inntekten utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet oppjustert med endring i G etter fastsettelsen av uføregraden, jf. lovutkastet § 9-10 fjerde ledd. En tilsvarende bestemmelse følger av folketrygdloven § 3-15.

4) Et særskilt spørsmål knyttet til inntektsfradrag i uførepensjon er om det er grunn til å fastsette et fribeløp i arbeidsinntekt som må overstiges, før det skal skje inntektsfradrag i uførepensjonen. I uføretrygden er fribeløpet satt til 0,4 G, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-14 første ledd. Fribeløpet er begrunnet i ønsket om å motivere uføre til å prøve seg i arbeid, se Prop. 130 L (2010–2011) side 129 annen spalte. Fribeløpet på 0,4 G ble valgt fordi dette framsto som en rimelig avveining mellom hensynet til at samlet inntekt ikke skal kunne bli for høy i forhold til tidligere inntekt og hensynet til motivering til å prøve seg i arbeid. Siden det allerede er et fribeløp ved inntektsfradrag i uføretrygden, er det i forhold til uførepensjon i private tjenestepensjonsordninger et spørsmål om det er grunnlag for ytterligere fribeløp ved inntektsfradrag i uførepensjonen eller om dette kan gjøre at samlet inntekt kan bli for høy i forhold til inntekt før uførhet. De med inntekt under 6 G får en forholdsvis større reduksjon i beregnet inntekt etter uførhet sammenlignet med de med lønn mellom 6 og 12 G dersom inntektsfradraget skal regnes fra første inntektskrone. Et fribeløp i form av et fastbeløp som er likt for alle, vil bety mer for de med lavere beregnet inntekt etter uførhet enn de med høyere inntekt. Den utjevnende effekten fribeløpet har i forholdet mellom de med lav lønn og de med høy lønn tilsier således at det ikke er riktig å droppe et fribeløp ved inntektsfradrag for uførepensjon. Etter Banklovkommisjonens vurdering vil det videre være en fordel å følge samme tekniske løsninger og system som i folketrygden også i forhold til fribeløp ved inntektsfradrag, så lenge det ikke foreligger særlige grunner som tilsier at folketrygdens system bør fravikes. Banklovkommisjonen kan ikke se at det foreligger slike særlige grunner her. Det foreslås derfor i lovutkastet § 9-10 tredje ledd første punktum at det anvendes et fribeløp på 0,4 G i reglene om inntektsfradrag i uførepensjonen.

Medlemmene Juliussen, Mildal og Skomsvold støtter ikke forslaget om et fribeløp på 0,4 G. Disse medlemmene mener det vedtatte fribeløpet for folketrygdens uføretrygd bidrar til uheldige effekter da det kan føre til en vesentlig økning av kompensasjonsgraden. For liten forskjell på lønn og samlet kompensasjon ved uførhet kan motvirke arbeidslinjen. Innføring av et fribeløp også for tjenestepensjonsordningen vil forsterke dette.

Disse medlemmene viser til at en uheldig virkning av fribeløp dessuten er at det skapes insentiv til å søke så høy uføregrad som mulig. Fra tabell 10.3 nedenfor i dette avsnittet leses det at med tidligere inntekt på 4,5 G, 100 prosent uføregrad og arbeidsinntekt tilsvarende 50 prosent, blir samlet kompensasjonsnivå 95 prosent. En uføregrad satt til 50 prosent ville i stedet gitt 88 prosent i samlet kompensasjonsgrad. I forslag til uførepensjon for offentlige tjenestepensjonsordninger kan det bemerkes at det ikke er foreslått å ha fribeløp i tilfeller der det ikke utbetales uføretrygd fra folketrygden, se Prop. 202 L (2012–2013) side 31.

Det vises for øvrig til merknad fra medlemmet Andreassen inntatt ovenfor i avsnitt 9.2.

5) Nedenfor i tabellene 10.1 og 10.2 er det tatt inn eksempler på beregning av inntektsfradraget i uføretrygden fra folketrygden (folketrygdloven § 12-14) og i uførepensjon etter lovutkastet § 9-10 tredje ledd.

Eksemplet i tabell 10.1 med uføregrad 50 prosent og inntekt på 6 G og en faktisk inntekt etter uførhet i år y på 4 G, vil gi en samlet inntekt på 5,84 G og en samlet uføretrygd og uførepensjon på 1,84 G for inntekt på 6 G. Uten inntektsfradrag i uførepensjonen ville tilsvarende tall vært 5,9 G og 1,9 G. Ved inntekt 12 G vil tilsvarende tall bli 6,34 G, 2,34 G, 6,4 G og 2,4 G.

Tabell 10.1 Beregning av inntektsfradrag etter folketrygdloven § 12-14 og lovutkastet § 9-10 tredje ledd ved uføregrad 50 prosent og faktisk inntekt i år y = 4 G.¹

Folketrygdloven § 12-14

Betegnelse

Lønn ved uførhet = 6 G

Lønn ved uførhet = 12 G

Uføretrygd ved 100 % uførhet

A

66 % av 6 G = 4 G

66 % av 6 G = 4 G

Inntekt før uførhet²

B

Normal årslønn 6 G

Normal årslønn 12 G

Inntekt etter uførhet³

C

3 G

3 G

Fribeløp på 0,4 G

D

0,4 G

0,4 G

Faktisk inntekt etter uførhet i år y

E

4 G

4 G

Overskytende inntekt i år y = E – (C+D)

F

0,6 G

0,6 G

Forholdsmessig inntektsfradrag i uføretrygden G(y) = F x A/B

G

0,6 G x 4/6 G = 0,4 G

0,6 G x 4/12 G = 0,2 G

Uføretrygd før inntektsfradrag

2 G

2 G

Uføretrygd etter inntektsfradrag

2 G – 0,4 G = 1,6 G

2 G – 0,2 G = 1,8 G

Lovutkastet § 9-10 tredje ledd

Uførepensjon ved 100 % uførhet

a

10 % av 6 G = 0,6 G

10 % av 12 G = 1,2 G⁴

Inntekt før uførhet⁵

b

Normal årslønn 6 G

Normal årslønn 12 G

Inntekt etter uførhet⁶

c

3 G

3 G

Fribeløp på 0,4 G

d

0,4 G

0,4 G

Faktisk inntekt etter uførhet i år y

e

4 G

4 G

Overskytende inntekt i år y = E – (c+d)

f

0,6 G

0,6 G

Forholdsmessig inntektsfradrag i uførepensjonen G(y) = f x a/b

g

0,6 G x 0,6/6 G = 0,06 G

0,6 G x 1,2/12 G = 0,06 G

Uførepensjon før inntektsfradrag

0,3 G

0,6 G

Uførepensjon etter inntektsfradrag

0,3 G – 0,06 G = 0,24 G

0,6 G – 0,06 G = 0,54 G

¹ Grunnbeløpet i folketrygden er pr 1. mai 2013 kroner 85 245.

² Jf. folketrygdloven § 12-8 første ledd.

³ Inntekt etter uførhet benyttet ved fastsettelse av uføregrad, jf. folketrygdloven § 12-8 tredje ledd.

⁴ Det legges til grunn en grunnprosent på 10 prosent av lønn inntil 12 G og ingen tilleggsprosent.

⁵ Lovutkastet § 9-4 tredje ledd: Normal årslønn i full stilling.

⁶ Inntekt etter uførhet benyttet ved fastsettelse av uføregrad, jf. lovutkastet § 9-4 tredje ledd annet og tredje punktum.

Eksemplet i tabell 10.2 med uføregrad 100 prosent og inntekt på 6 G og en faktisk inntekt etter uførhet i år y på 1 G, vil gi en samlet inntekt på 5,14 G og en samlet uføretrygd og uførepensjon på 4,14 G for inntekt på 6 G. Uten inntektsfradrag i uførepensjonen ville tallene vært 5,2 G og 4,2 G. Ved inntekt 12 G vil tilsvarende tall bli 5,94 G, 4,94 G, 6,0 G og 5,0 G. Dersom pensjonsordningen også hadde gitt en tilleggsprosent for lønn mellom 6 og 12 G på 66 prosent av lønn, ville dette gitt et fradrag i uførepensjonen på 0,25 G, en samlet inntekt på 9,75 G og en samlet uføretrygd og uførepensjon på 8,75 G.

Tabell 10.2 Beregning av inntektsfradrag etter folketrygdloven § 12-14 og lovutkastet § 9-10 tredje ledd ved uføregrad 100 prosent og faktisk inntekt i år y = 1 G¹.

Folketrygdloven § 12-14

Betegnelse

Lønn ved uførhet = 6 G

Lønn ved uførhet = 12 G

Uføretrygd ved 100 % uførhet

A

66 % av 6 G= 4 G

66 % av 6 G = 4 G

Inntekt før uførhet²

B

Normal årslønn 6 G

Normal årslønn 12 G

Inntekt etter uførhet³

C

0 G

0 G

Fribeløp på 0,4 G

D

0,4 G

0,4 G

Faktisk inntekt etter uførhet i år y

E

1 G

1 G

Overskytende inntekt i år y = E – (C+D)

F

0,6 G

0,6 G

Forholdsmessig inntektsfradrag i uføretrygden G(y) = F x A/B

G

0,6 G x 4/6 G = 0,4 G

0,6 G x 4/12 G = 0,2 G

Uføretrygd før inntektsfradrag

4 G

4 G

Uføretrygd etter inntektsfradrag

4 G – 0,4 G = 3,6 G

4 G – 0,2 G = 3,8 G

Lovutkastet § 9-10 tredje ledd

Uførepensjon ved 100 % uførhet

a

10 % av 6 G = 0,6 G

10 % av 12 G = 1,2 G⁴

Inntekt før uførhet⁵

b

Normal årslønn 6 G

Normal årslønn 12 G

Inntekt etter uførhet⁶

c

0 G

0 G

Fribeløp på 0,4 G

d

0,4 G

0,4 G

Faktisk inntekt etter uførhet i år y

e

1 G

1 G

Overskytende inntekt i år y = e – (c+d)

f

0,6 G

0,6 G

Forholdsmessig inntektsfradrag i uførepensjonen G(y) = f x a/b

g

0,6 G x 0,6/6 G = 0,06 G

0,6 G x 1,2/12 G = 0,06 G

Uførepensjon før inntektsfradrag

0,6 G

1,2 G

Uførepensjon etter inntektsfradrag

0,6 G – 0,06 G = 0,54 G

1,2 G – 0,06 G = 1,14 G

¹ Grunnbeløpet i folketrygden er pr 1. mai 2013 kroner 85 245.

² Jf. folketrygdloven § 12-8 første ledd.

³ Inntekt etter uførhet benyttet ved fastsettelse av uføregrad, jf. folketrygdloven § 12-8 tredje ledd.

⁴ Det legges til grunn en grunnprosent på 10 prosent av lønn inntil 12 G og ingen tilleggsprosent.

5 Lovutkastet § 9-4 tredje ledd: Normal årslønn i full stilling.

⁶ Inntekt etter uførhet benyttet ved fastsettelse av uføregrad, jf. lovutkastet § 9-4 tredje ledd annet og tredje punktum.

Tallene viser således at effekten av inntektsfradraget i uførepensjonen blir forholdsvis beskjedent. Banklovkommisjonen har imidlertid kommet til at dette ikke er tilstrekkelig grunnlag for å droppe inntektsfradraget for uførepensjon i sin helhet.

6) Først når man ser uføretrygd, uførepensjon med eventuelt barnetillegg og reglene om inntektsfradrag for arbeidsinntekt i sammenheng, vil man kunne få en oppfatning av hvilket samlet inntektsnivå et ufør medlem av en tjenestepensjonsordning vil kunne få. Den samlete inntekt i hvert enkelt tilfelle vil imidlertid bero på en rekke konkrete forhold. Eksempler på beregninger av samlet inntekt vil derfor bygge på en rekke forutsetninger, hvor endring i én forutsetning vil kunne føre til helt andre resultater. Banklovkommisjonen har imidlertid valgt å få Norwegian Insurance Partner AS til å foreta en del beregninger som viser eksempler på reduksjon i uføretrygd og uførepensjon på grunn av arbeidsinntekt. Beregningene er inntatt nedenfor i tabellene 10.3 til 10.6 og figurene 10.1 og 10.2. Eksemplene er basert på uførepensjon lik maksimalrammene på 10 prosent for inntekt inntil 12 G med tillegg av 66 prosent for inntekt mellom 6 og 12 G slik som er foreslått ovenfor i avsnittene 9.2 og 9.3. Det er videre lagt til grunn et barnetillegg for ett barn i samsvar med det som er foreslått i avsnitt 9.4 ovenfor, det vil si at barnetillegget er satt til en tidel av G. I tabellene 10.3 og 10.4, samt figur 10.1, er det lagt til grunn at inntektsgrunnlaget for vedkommende er 4,5 G og i tabellene 10.5 og 10.6, samt figur 10.2, er inntektsgrunnlaget 9 G. Beregningen viser brutto utbetaling. Det er således ikke sett på skattemessige effekter på inntekten. I tabellene og figurene er det gjort beregninger på samlet inntekt ved arbeidsinntekt opp til 72 prosent ved henholdsvis uføregrad på 100 og 50 prosent.

Tabell 10.3 viser en forholdsvis høy samlet kompensasjonsgrad ved inntekt før uførhet på 4,5 G gitt den arbeidsinntekt som er forutsatt i tabellen. Banklovkommisjonen vil bemerke at eksemplene viser at uførepensjonen med maksimalt barnetillegg fra tjenestepensjonsordningen vil utgjøre forholdsvis beskjedne kronebeløp og de innebærer en moderat økning i samlet kompensasjonsgrad sett i forhold til uføretrygden og arbeidsinntekten. Etter Banklovkommisjonens vurdering vil det være lite formålstjenlig å innføre strengere inntektsfradragsregler enn det uføretrygden bygger på. Dette vil redusere insentivet til å benytte restarbeidsevne som ikke er reflektert i uføregraden. Banklovkommisjonen vil bemerke at arbeidsinntekt på det nivå som er forutsatt i en del av disse beregningene vil være en klar indikasjon på at uføregraden i tjenestepensjonsordningen burde tas opp til fornyet vurdering. Dette har Banklovkommisjonen foreslått en uttrykkelig hjemmel for i lovutkastet § 9-6 annet ledd annet punktum. Det vises til punkt 2) ovenfor i dette avsnittet. Dersom uføregraden er riktig fastsatt vil en arbeidsinntekt ut over det som er brukt som inntekt etter uførhet ved fastsettelse av uføregraden, i normale tilfeller være forholdsvis beskjeden. Det vises også til at det i lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-14 tredje ledd og lovutkastet § 9-10 fjerde ledd er lagt til grunn at uføretrygd og uførepensjon ikke utbetales dersom arbeidsinntekten utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet.

Det vises for øvrig til merknad fra medlemmet Andreassen ovenfor i avsnitt 9.2.

Tabell 10.3 Reduksjon av uføretrygd og uførepensjon på grunn av arbeidsinntekt (brutto utbetaling). Inntekt 4,5 G.

Grunnbeløp (G) per 1.5.2013

85 245

6 G

511 470

12 G

1 022 940

Uførepensjon tjenestepensjon

Prosentsats mellom 0-12 G

10 %

Prosentsats mellom 6-12 G

66 %

Barnetillegg til uførepensjon¹ (i prosent av G)

10 %

Inntekt 4,5 G

Uføregrad

100 %

100 %

100 %

100 %

50 %

50 %

Arbeidsinntekt i antall G

0

1

2,25

3,25

2,25

3,25

383 603

Arbeidsinntekt i prosent av lønn

0 %

22 %

50 %

72 %

50 %

72 %

Folketrygd

Uføretrygd

253 178

253 178

253 178

253 178

126 589

126 589

Fradrag i uføretrygd ved arbeidsinntekt²

-

-33 757

-104 084

-160 346

-

-33 757

Arbeidsinntekt

-

85 245

191 801

277 046

191 801

277 046

Sum ytelser i kroner

253 1

304 6

340 8

369 8

318

369 8

78

66

95

78

390

78

Sum ytelser i prosent av tidligere arbeidsinntekt

66 %

79 %

89 %

96 %

83 %

96 %

Uførepensjon før fradrag³

38 360

38 360

38 360

38360

19 180

19 180

Hvis også uførepensjon fra tjenestepensjon

Fradrag i uførepensjon ved arbeidsinntekt

-

-5 115

-15 770

-24 295

-

-5 115

Uførepensjon

38 360

33 246

22 590

14 065

19 180

14 065

Sum ytelser i kroner

291 538

337 911

363 485

383 943

337 570

383 943

Sum ytelser i prosent av tidligere arbeidsinntekt

76 %

88 %

95 %

100 %

88 %

100 %

Barnetillegg til uføretrygden

Barnetillegg til uføretrygd⁴

16 197

-

-

-

-

-

Barnetillegg til uførepensjon

Barnetillegg før fradrag

8 525

8 525

8 525

8 525

4 262

4 262

Fradrag i barnetillegg

-

-1 137

-3 505

-5 399

-

-1 137

Barnetillegg til uførepensjon etter fradrag

8 525

7 388

5 020

3 126

4 262

3 126

Sum ytelser i kroner

320 521

345 299

368 505

387 069

341 832

387 069

Sum ytelser i prosent av tidligere arbeidsinntekt

84 %

90 %

96 %

101 %

89 %

101 %

¹ Barnetillegget til uførepensjon kan etter lovutkastet § 9-8 tredje ledd maksimalt utgjøre 10 prosent av folketrygdens grunnbeløp (G) for ett barn, og 20 prosent ved flere barn.

² Når inntekt er større enn friinntekten skal overskytende inntekt multipliseres med uføretrygd ved 100 prosent uførhet i teller og lønn før uførhet i nevner og trekkes fra.

³ Det gjøres også fradrag i uførepensjon ved inntekt over friinntekten. Overskytende inntekt multipliseres med uførepensjon ved 100 prosent uføregrad og inntekt før uførhet i nevner og trekkes fra uførepensjon fra tjenestepensjonsordning.

⁴ I beregning av barnetillegg fra folketrygden skal inntekt (blant annet trygd, arbeidsinntekt og pensjonsytelser) som overgår friinntekten trekkes fra. Ved beregning av barnetillegget er det lagt til grunn en forutsetning om at eksempelpersonene er enslig forsørger med 1 barn under 18 år. Barnetillegget fra folketrygden er behovsprøvet. Barnetillegget til uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen inngår som inntekt i behovsprøvingen av barnetillegget fra folketrygden, jf. folketrygdloven § 3-26.

Kilde: Norwegian Insurance Partner, oktober 2013.

Tabell 10.4 Bruttoutbetaling ved 100 prosent uførhet, lønn 4,5 G og ingen arbeidsinntekt til årlig arbeidsinntekt på 3,25 G.

Lønn

Ingen arbeidsinntekt

Arbeidsinntekt 1 G

Arbeidsinntekt 2,25 G

Arbeidsinntekt 3,25 G

Uføretrygd

253 178

219 421

149 094

92 832

Inntekt

-

85 245

191 801

277 046

Uførepensjon

38 360

33 246

22 590

14 065

Barnetillegg

28 983

7 388

5 020

3 126

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, oktober 2013.

Figur 10.1 Grafisk framstilling av bruttoutbetaling ved 100 prosent uførhet, lønn 4,5 G og ingen til 3,25 G i arbeidsinntekt.

Kilde: Norwegian Insurance Partner AS, oktober 2013.

I den grafiske framstillingen ovenfor i figur 10.1 er barnetillegget markert med mørk grønn. Ved ingen arbeidsinntekt vil barnetillegget bli vesentlig høyere enn i de andre eksemplene som følge av at det vil ytes barnetillegg fra folketrygden. Siden barnetillegget i folketrygden er behovsprøvd vil dette bortfalle i de andre eksemplene.

Tabell 10.5 Reduksjon av uføretrygd og uførepensjon på grunn av arbeidsinntekt (brutto utbetaling). Inntekt 9 G.

Grunnbeløp (G) per 1.5.2013

85 245

6 G

511 470

12 G

1 022 940

Uførepensjon tjenestepensjon

Prosentsats mellom 0-12 G 10 %

Prosentsats mellom 6-12 G 66 %

Barnetillegg til uførepensjon¹ (i prosent av G) 10 %

Inntekt 9 G

Uføregrad

100 %

100 %

100 %

100 %

50 %

50 %

Arbeidsinntekt i antall G

0

1

4,5

6,48

4,5

6,48

767 205

Arbeidsinntekt i prosent av lønn

0 %

11 %

50 %

72 %

50 %

72 %

Folketrygd

Uføretrygd

337 570

337 570

337 570

337 5720

168 785

168 785

Fradrag i uføretrygd ved arbeidsinntekt²

-

-22 505

-153 782

-228 047

-

-59 262

Arbeidsinntekt

-

85 245

383 603

552 388

383 603

552 388

Sum ytelser i kroner

337 570

400 311

567 391

661 910

552 388

661 910

Sum ytelser i prosent av tidligere arbeidsinntekt

44 %

52 %

74 %

86 %

72 %

86 %

Hvis også uførepensjon fra tjenestepensjon

Uførepensjon³

245 506

229 139

133 664

79 653

122 753

79 653

Sum ytelser i kroner

583 076

629 449

701 055

741 563

675 140

741 563

Sum ytelser i prosent av tidligere arbeidsinntekt

76 %

82 %

91 %

97 %

88 %

97 %

Barnetillegg til uføretrygden

Barnetillegg til uføretrygden⁴

-

-

-

-

-

-

Barnetillegg til uførepensjonen

Barnetillegg før fradrag

8 525

8 525

8 525

8 525

4 262

4 262

Fradrag i barnetillegg

-

-568

-3 883

-5 759

-

-1 497

Barnetillegg til uførepensjon etter fradrag

8 525

7 956

4 641

1 766

4 262

2 766

Sum ytelser i kroner

591 600

637 405

705 696

744 329

679 403

744 329

Sum ytelser i prosent av tidligere arbeidsinntekt

77 %

83 %

92 %

97 %

89 %

97 %

¹ Barnetillegget til uførepensjon kan etter lovutkastet § 9-8 tredje ledd maksimalt utgjøre 10 prosent av folketrygdens grunnbeløp (G) for ett barn, og 20 prosent ved flere barn.

² Når inntekt er større enn friinntekten skal overskytende inntekt multipliseres med uføretrygd ved 100 prosent uførhet i teller og lønn før uførhet i nevner og trekkes fra.

³ Det gjøres også fradrag i uførepensjon ved inntekt over friinntekten. Overskytende inntekt multipliseres med uførepensjonen ved 100 prosent uføregrad i teller og inntekt før uførhet i nevner og trekkes fra uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen.

⁴ I beregning av barnetillegg fra folketrygden skal inntekt (blant annet trygd, arbeidsinntekt og pensjonsytelser) som overgår friinntekten trekkes fra. Ved beregning av barnetillegget er det lagt til grunn en forutsetning om at eksempelpersonene er enslig forsørger med 1 barn under 18 år. Barnetillegget fra folketrygden er behovsprøvet. Barnetillegget til uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen inngår som inntekt i behovsprøvingen av barnetillegget fra folketrygden, jf. folketrygdloven § 3-26.

Kilde: Norwegian Insurance Partner, oktober 2013.

Tabell 10.6 Bruttoutbetaling ved 100 prosent uførhet, lønn 9 G og ingen arbeidsinntekt til årlig arbeidsinntekt på 6,48 G.

Lønn

Ingen arbeidsinntekt

Arbeidsinntekt 1 G

Arbeidsinntekt 4,5 G

Arbeidsinntekt 6,48 G

Uføretrygd

337 570

315 066

183 788

109 523

Inntekt

-

85 245

383 603

552 388

Uførepensjon

245 506

229 139

133 664

79 653

Barnetillegg

8 525

7 956

4 641

2 766

Kilde: Norwegian Insurance Partner, oktober 2013.

Figur 10.2 Grafisk framstilling av bruttoutbetaling ved 100 prosent uførhet, lønn 9 G og ingen til 6,48 G i arbeidsinntekt.

Kilde: Norwegian Insurance Partner, oktober 2013.

10.2.3 Midler som ikke kommer til utbetaling

1) Ved fradrag i uførepensjonen som følge av arbeidsinntekt vil utbetalingene fra pensjonsinnretningene bli lavere enn det som er lagt til grunn ved pensjonsinnretningenes beregning av den avsetning til premiereserve på uføretidspunktet som er nødvendig for å dekke framtidig utbetaling av uførepensjon. Det oppstår dermed et spørsmål om hva som skal skje med de midlene som ikke kommer til utbetaling som følge av inntektsfradraget. I dag er praksis at midler som frigjøres i uføreavsetningene ved fastsettelse av ny og lavere uføregrad som følge av oppnådd arbeidsinntekt eller reaktivering, inngår som en del av risikoresultatet. Ved avkortning i uførepensjon som følge av fradrag for arbeidsavklaringspenger har derimot praksis vært at avkortningen tilføres premiefondet.

Fra bransjehold er det anført at avkortning ved utbetaling av uførepensjon bør medføre at midler som ikke kommer til utbetaling, fortsatt bør inngå i pensjonsinnretningens risikoresultat. Reglene om inntektsfradrag i uførepensjon vil reelt erstatte reglene om endring av uføregraden, og dermed den endring av avsetning til premiereserve som i dag inngår som en del av risikoresultatet. Pensjonsinnretningen legger ved beregningen av premien vekt på muligheten for reaktivering, se ovenfor i avsnitt 4.2. De har således tatt risikoen for dette på samme måte som for annen endring i uføregrad etter at uførepensjon har begynt å løpe. Så lenge pensjonsinntretningene har risiko for at forverring av uføregrad kan føre til høyere avsetninger og pensjonsutbetalinger, bør også reduksjon av avsetninger som følge av reaktivering og avkortning av inntekt, etter bransjens vurdering, inngå som en del av risikoresultatet. Alternativet vil i tilfelle være å overføre frigjorte midler til den enkelte pensjonsordnings premiefond, men dette vil skape en uryddig og varierende situasjon som følge av at pensjonsordninger kan være avviklet og foretak opphørt i perioden for utbetaling av uførepensjon.

Fra arbeidsgiverhold er det pekt på at frigjorte midler som følge avkortning i uførepensjon bør overføres til premiefondet for den enkelte pensjonsordning fordi foretaket har betalt premie for den fulle uførepensjonsytelsen. Dette vil være i samsvar med lang praksis for midler som frigjøres ved reduksjon av uførepensjon som følge av blant annet ervervsprøving av ektefellepensjon og av reduksjon av uførepensjon ved utbetaling av arbeidsavklaringspenger fra folketrygden. Situasjonen ved avkortning som følge av arbeidsinntekt og situasjonen man hittil har hatt ved endring av uføregrad er forskjellige, blant annet fordi arbeidsgiveren normalt vil kunne bidra til at restarbeidsevnen utprøves og utnyttes best mulig innenfor foretaket.

Banklovkommisjonen vil innledningsvis bemerke at spørsmål vedrørende frigjøring av midler som følge av redusert utbetaling av uførepensjon kan oppstå i tre ulike tilfeller:

Redusert utbetaling av midlertidig uførepensjon til medlem som mottar arbeidsavklaringspenger fra folketrygden, jf. lovutkastet § 9-10 annet ledd.

Avkortning av løpende uførepensjon som følge av inntektsfradrag i uførepensjonen etter lovutkastet § 9-10 tredje ledd.

Avkortning av løpende uførepensjon som følge av nedsettelse av uføregrad etter lovutkastet § 9-6 annet ledd og omberegning av premiereserve for løpende uførepensjon, jf. lovutkastet § 9-6 tredje ledd.

Begrunnelsen for reglene om avkortning av uførepensjon i disse tre tilfellene er nokså forskjellige. Banklovkommisjonen har derfor kommet til at spørsmålet om disponeringen av midler som motsvarer avkortningen i de tre tilfellene må undergis særskilt vurdering.

Når det først gjelder avkortning av midlertidig uførepensjon som følge av at det utbetales arbeidsavklaringspenger fra folketrygden, jf. foretakspensjonsloven § 6-4 annet ledd med tilførende forskrift, er poenget at samlet utbetaling ikke skal overstige 70 prosent av lønnsgrunnlaget, jf. forskrift 1. desember 2012 nr. 1212 til lov av 24. mars 2000 nr. 16 om foretakspensjon § 5-2. Størrelse og utbetaling av arbeidsavklaringspengene bestemmes fullt ut av regler i folketrygdloven kapittel 11, og midlertidig uførepensjon fra pensjonsordningen skal i så fall kun være et tillegg til utbetalte arbeidsavklaringspenger til enhver tid, jf. lovutkastet § 9-1 første ledd. Når uførepensjon skal utbetales midlertidig som tillegg til arbeidsavklaringspenger, må derfor uførepensjon fra pensjonsordningen i det enkelte tilfellet beregnes slik at uførepensjon som tillegg til arbeidsavklaringspenger skal beregnes i beløp slik at grensen på 70 prosent av lønnsgrunnlaget ikke brytes. Dette innebærer en lovfastsatt begrensning av størrelsen av den midlertidige uførepensjon pensjonsordningen kan gi, og er en regel om hvordan midlertidig uførepensjon skal beregnes når den utbetales som tillegg til arbeidsavklaringspenger. Reglene innebærer ikke at det dermed blir gjort et fradrag for arbeidsavklaringspenger i den uførepensjon som uførepensjonsordninger etter lovutkastet ellers skal kunne yte som tillegg til uføretrygd, og som den normalt også vil yte når uføregrad senere er fastsatt. En slik regel om beregningen av midlertidig uførepensjon er inntatt i lovutkastet § 9-10 annet ledd. Banklovkommisjonen forutsetter at den midlertidige pensjonsutbetaling som foretas, på vanlig måte – som andre pensjonsutbetalinger – skal inngå ved beregning av pensjonsinnretningenes risikoresultat.

Spørsmålet om avkortning i uførepensjon etter reglene om inntektsfradrag oppstår derimot ved utbetaling av varig uførepensjon beregnet ut fra uføregrad og lønn etter reglene i lovutkastet § 9-9, jf. §§ 9-5 til 9-7. Etter at uføretilfellet er inntruffet og uføregrad fastsatt, har pensjonsinnretningen et rimelig sikkert grunnlag for å beregne sitt framtidige ansvar for utbetaling av uførepensjon, og for å foreta den avsetning til premiereserve tilsvarende kapitalverdien som forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd krever. Utgangspunktet for reglene om inntektsfradrag er at den enkelte uføres inntektsevne og oppnådd arbeidsinntekt etter uføretidspunktet kan svinge fra år til annet, og inntektsfradrag i et år gir derfor i seg selv normalt ikke grunnlag for omberegning av framtidig ansvar eller mer varig reduksjon av uføregrad. Muligheten for inntektsfradrag er derfor et forhold som pensjonsinnretningene først og fremst kan ta i betraktning sammen med ulike andre forhold som inngår i generelle vurderinger av overtatt uførerisiko. Dette har nok noe vekt også ved beregning av den avsetning til premiereserve som foretas for varige uførepensjoner, men generelt vil variasjoner i inntektsfradrag fra år til annet i liten grad innvirke på eller tilsi omberegning av avsetningene til premiereserve for løpende pensjoner. Omberegning av framtidig ansvar og premiereserve bør derfor knyttes til et sikrere grunnlag, det vil si til tilfelle av mer varig rehabilitering og bedring av inntektsevne og i tilfelle fornyet vurdering av om en slik utvikling tilsier nedsettelse av fastsatt uføregrad.

Etter dette er Banklovkommisjonen kommet til at midler som frigjøres som følge av inntektsfradrag i varig uførepensjon fra år til annet, bør kunne overføres til foretakets premiefond uten at dette i seg selv vil innebære avvik av betydning fra de beregningsgrunnlag pensjonsinnretningen benytter i virksomheten. Lovutkastet § 9-10 tredje ledd fjerde punktum er utformet i samsvar med dette.

Blir derimot midler frigjort ved omberegning av avsetning til premiereserve etter at uføregraden er nedsatt fordi medlemmets inntektsutvikling gir grunn til å anta at inntektsmulighetene etter uførhet er vesentlig bedre enn lagt til grunn da uføregrad ble fastsatt, jf. lovutkastet § 9-6 annet ledd, foreligger en annen situasjon. Da foreligger det et rimelig sikkert grunnlag for å anta at pensjonsinnretningens avsetning til premiereserve for varig uførepensjon innebærer en overvurdering av framtidige uføreforpliktelser. Derfor bør den reduksjon av avsetningen som en omberegning gir grunnlag for, tilbakeføres til pensjonsinnretningens generelle avsetning til dekning av overtatt uførerisiko og inngå ved pensjonsinnretningens beregning av årets risikoresultat, jf. lovutkastet § 9-6 tredje ledd og nedenfor i avsnitt 12.3.

Medlemmene Heldal, Kierulf Prytz og Søyland viser til at avkortning i uførepensjon for arbeidsinntekt i prinsippet er en videreføring av endring i uføregrad i dagens regelverk. Hvis avkortede midler som følge av forbedret helsesituasjon skal gå til premiefondet, mens pensjonsleverandøren må bære risikoen for forverret uføresituasjon får vi en asymmetri som er uheldig for risikobaserte uførepensjoner. Pensjonsinnretningenes tariffer og premieberegninger bør som i dag hensynta uførerisiko, død blant uføre samt forverring og forbedring av uføregrad. Pensjonsinnretningene bærer gjennom et slikt system hele uførerisikoen. Disse medlemmene mener derfor at avkortning i uføreytelsen som følge av arbeidsinntekt også må inngå i risikoresultatet. Disse medlemmene mener det legges opp til et kunstig skille mellom reaktivering gjennom midlertidig arbeidsinntekt og mer varig rehabilitering, hvor det etter lovutkastet § 9-6 annet ledd forutsettes at uføregraden settes ned. Et regelverk hvor fordeling av risiko mellom pensjonsinnretningen og foretakene er forskjellig alt etter om arbeidsinntekt kommer som følge av midlertidig eller varig bedring i arbeidsevne framstår som lite konsistent. Forslaget vil også medføre at foretakenes premier vil bli høyere. Et regelverk hvor avkortning som følge av arbeidsinntekt tilføres foretakenes premiefond vil neppe påvirke arbeidsgivers mulighet til å utnytte restarbeidsevnen i vesentlig grad. Det er få uføre med tilknytning til (opprinnelig) arbeidsgiver og NAVs uførestatistikk fra 30. juni 2013, se ovenfor i avsnitt 4.3, viser at 82 prosent av alle uføre er 100 prosent uføre, og dermed ikke lenger ansatt i sitt tidligere foretak. Disse medlemmene foreslår derfor at midler frigjort som følge av arbeidsinntekt inngår i pensjonsinnretningens risikoresultat og at lovutkastet § 9-10 tredje ledd endres tilsvarende.

10.2.4 Fradrag for andre uførerettigheter

I foretakspensjonsloven § 6-4 første ledd er det åpnet for at det i pensjonsordningens regelverk kan fastsettes at det skal gjøres fradrag i uførepensjonen for erstatning for tap i ervervsevne fra yrkesskadeforsikring.

I NOU 2011: 16 Standardisert personskadeerstatning har Personskadeerstatningsutvalget blant annet lagt til grunn at det skal gjøres fradrag i erstatning fra yrkesskadeforsikring for uførepensjon fra tjenestepensjon. Det er dermed ikke aktuelt også å gjøre fradrag den andre veien dersom dette forslaget gjennomføres. Banklovkommisjonen har derfor ikke foreslått at det tas inn noen tilsvarende bestemmelse som foretakspensjonsloven § 6-4 første ledd i lovutkastet i utredningen her.

10.3 Oppregulering av uførepensjon

Oppregulering av pensjonsytelser er av sentral betydning for at ytelsene skal ha mulighet til å opprettholde sin realverdi og ikke være gjenstand for en verdireduksjon. For mottakeren av pensjonsytelsen vil det være viktig å sikre en løpende oppregulering av ytelsene slik at kjøpekraften kan opprettholdes over tid.

For uføretrygd i folketrygden reguleres pensjonsgivende inntekt, som utgjør beregningsgrunnlaget for uføretrygden, med endringer i grunnbeløpet i det enkelte kalenderår, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-11. Den årlige uførepensjon beregnes med 66 prosent (eller en forholdsmessig andel av dette ved lavere uføregrad enn 100 prosent) av dette grunnlaget, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven § 12-13. Reguleringen av uføretrygd avviker således fra reguleringen av alderspensjon i folketrygden som reguleres i samsvar med lønnsveksten deretter fratrukket 0,75 prosent. Denne forskjellen er begrunnet i at uføretrygden er ment som kompensasjon for inntekt mens alderspensjonen er en pensjonsytelse, samt at disse ytelsene behandles ulikt hva gjelder inntektsbeskatning, se ovenfor i avsnitt 5.1.8.

Når det gjelder regulering av alderspensjon i utkastet til tjenestepensjonslov har Banklovkommisjonen i NOU 2012: 13 (lovutkastet § 4-21) foreslått at det kan fastsettes i pensjonsplanen at alderspensjonen skal reguleres årlig i samsvar med alminnelig lønnsvekst deretter fratrukket 0,75 prosent eller helt eller delvis i samsvar med endring av grunnbeløpet. Reguleringen hvert år skal finansieres av oppnådd avkastning på pensjonsbeholdningen for medlemmer med pensjon under utbetaling. Dersom avkastningen et år er for liten kan eventuelle midler i pensjonsreguleringsfondet anvendes. Hvis ikke dette er tilstrekkelig til å finansiere en oppregulering i samsvar med det som er fastsatt i regelverket, vil oppreguleringen bli avkortet, med mindre foretaket har påtatt seg en plikt til å sikre en årlig oppregulering i samsvar med regelverket. Har foretaket garantert en årlig oppregulering av løpende pensjoner, vil dette utløse et balanseføringskrav for framtidige forpliktelser hos foretaket. Hovedprinsippet for regulering av pensjoner under utbetaling med inntil alminnelig lønnsvekst fratrukket 0,75 prosent er lagt til grunn i Prop. 199 L (2012–2013) i lovutkastet § 4-14.

Utbetaling av uførepensjon vil kunne strekke seg over en lang periode (40-50 år) dersom en arbeidstaker blir ufør tidlig i sin karriere. En regulering av uførepensjonen basert på en løpende premiefinansiering fra foretaket vil i slike situasjoner innebære usikkerhet for den enkelte uføre som følge av at foretaket kan gå til opphør før uførepensjonen erstattes av alderspensjon. Banklovkommisjonen mener derfor at det mest hensiktsmessige vil være å følge opp prinsippet for alderspensjon i utkastet til tjenestepensjonslov og basere en oppregulering av uførepensjonen på avkastningsprosenten for midlene i kollektivporteføljen i pensjonsinnretningen. Premiereserven avsatt og tilordnet uførepensjoner som er kommet til utbetaling, vil ikke utgjøre en egen pensjonsbeholdning på samme måte som for alderspensjon, men den vil inngå som en del av en kollektivportefølje i pensjonsinnretningen. I samsvar med forsikringsvirksomhetsloven § 9-7 kan det tenkes at pensjonsinnretningen har valgt å etablere en egen delportefølje knyttet til uførepensjoner under utbetaling. Avkastningsprosenten for midler i kollektivporteføljen eller delporteføljen vil derfor gi det beste grunnlaget for en regulering av uførepensjonen basert på tilordnet avkastning, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-9 første ledd. For å unngå at oppreguleringen blir for høy i år med god avkastning sett ut fra skattemessige hensyn, foreslås det at årlig oppregulering ikke skal kunne overstige endringen i grunnbeløpet i folketrygden. Eventuelt overstigende avkastningsprosent skal overføres til et reguleringsfond for uførepensjon knyttet til den enkelte pensjonsordning. Midlene i dette fondet skal brukes til å finansiere oppregulering i år hvor avkastningsprosenten er lavere enn endringen i grunnbeløpet. Det vises til lovutkastet § 9-11. På denne måten vil oppreguleringen være tilpasset uførepensjonen, men samtidig følge mønsteret som er foreslått for oppregulering av alderspensjon i utkastet til tjenestepensjonslov i NOU 2012: 13 og Prop. 199 L (2012–2013). Det åpnes også for at foretaket kan påta seg et eget ansvar for årlig oppregulering av løpende uførepensjonen i samsvar med endring av grunnbeløpet. En slik garanti vil på samme måte som ved alderspensjon utløse en plikt til balanseføring av framtidige pensjonsforpliktelser hos foretaket.

Ved overgang til alderspensjon for en uførepensjonsmottaker vil det kunne gjenstå midler i reguleringsfondet for uførepensjon som kan tilbakeføres til avkastning på midler knyttet til denne uførepensjonsmottakeren. Det reiser seg da et spørsmål hva som bør skje med disse midlene. Banklovkommisjonen har vurdert ulike mulige løsninger på dette. Et alternativ er at en forholdsmessig andel av fondet blir overført til alderspensjonsbeholdningen for vedkommende ved overgang til alderspensjon. En annen mulighet er at andelen av reguleringsfondet på dette tidspunktet skal overføres til pensjonsordningens premiefond eller bli stående i reguleringsfondet. Banklovkommisjonen er kommet til at en løsning på dette ikke vil ha vesentlig betydning for alderspensjonens størrelse for den uføre ved overgang til alderspensjon som følge av at premiereserven for uførepensjonen og dermed dens andel av reguleringsfondet, på dette tidspunktet normalt vil være beskjedent. Fra pensjonsinnretningsbransjen er det anført at dersom pensjonsinnretningene får mulighet til å praktisere dette forskjellig vil det kunne oppstå utfordringer med hensyn til innlåsning og flytteproblematikk. Bransjen mener derfor at dette spørsmålet bør avklares i loven. Banklovkommisjonen er imidlertid av den oppfatning at dette spørsmålet bør finne sin løsning i regelverket og forsikringsavtalen for den enkelte pensjonsordning på basis av den praksis som etter hvert opparbeides knyttet til uførepensjonsordninger etter en ny tjenestepensjonslov.

10.4 Opphør av ytelsen

1) Retten til uføretrygd fra folketrygden vil opprettholdes selv om uføretrygden ikke utbetales i et år som følge av at arbeidsinntekten er 80 prosent eller mer av inntekt før uførhet, jf. lov 16. desember 2011 nr. 59 om endring i folketrygdloven § 12-14 tredje ledd. Ved melding til NAV vil retten kunne opprettholdes i inntil fem år (hvilende rett), se også avsnitt 5.1.4 foran.

Banklovkommisjonen anser en slik hvilende rett som lite praktisk i tjenestepensjonsordninger idet pensjonsinnretningene vil ha begrensede muligheter til å følge opp en slik hvilende rett på samme måte som NAV. Det foreslås derfor i lovutkastet § 9-10 første ledd annet punktum at retten til uførepensjon skal opphøre dersom medlemmet ikke lenger oppfyller det minstekravet til uføregrad som er fastsatt i pensjonsplanen for pensjonsordningen. Dette innebærer at vedkommende eventuelt må kreve ny uførepensjon dersom vedkommende på et senere tidspunkt mener at uføregraden igjen er så høy at den kan utløse rett til uførepensjon. Det må da skje en helt ny vurdering av uføregraden.

2) Uføretrygden er ikke en livslang ytelse. Den opphører og erstattes av alderspensjon på et tidspunkt da arbeidsinntekt normalt erstattes av alderspensjon. I lov 16. desember 2011 nr. 59 om endring i folketrygdloven § 12-4 første ledd framgår det at det er et vilkår for rett til uføretrygd at personen er mellom 18 og 67 år. Dette innebærer at uføretrygden opphører ved fylte 67 år. Utbetaling av uføretrygd vil således opphøre ved fylte 67 år. Dette innebærer også at det ikke kan innvilges uføretrygd etter 67 år selv om vedkommende er i arbeid på det tidspunktet han eller hun blir ufør. For å få rett til uføretrygd etter fylte 62 år da folketrygdens bestemmelser om alderspensjon åpner for rett til uttak av alderspensjon, stiller folketrygdloven § 12-4 første ledd annet punktum minstekrav til pensjonsgivende inntekt i året før uføretidspunktet. Dette kravet er begrunnet med at flere av folketrygdytelsene allerede har krav om at mottakerne har hatt en viss tilknytning til arbeidslivet, jf. blant annet tilfellet med dagpenger og sykepenger. Når det gjelder omfanget av kravet til tidligere pensjonsgivende inntekt, det vil si at inntekten må ha vært på minst folketrygdens grunnbeløp i kalenderåret før arbeidsevnen ble satt ned med minst halvparten (uføretidspunktet), eller minst tre ganger folketrygdens grunnbeløp i løpet av de tre siste årene før dette tidspunktet, ble det særlig lagt vekt på hensynet til å unngå uønskede tilpasninger fra personer som har valgt å ta ut alderspensjon og samtidig har trukket seg ut av arbeidslivet. Dette talte for et krav om et relativt stort inntektsbortfall. Det vises til Prop. 18 L (2010–2011) side 24 til 25. Retten til uførepensjon etter fylte 62 år er dermed ikke knyttet til om vedkommende har valgt å ta ut alderspensjon før 67 år eller ikke. I folketrygdloven §§ 19-10 tredje ledd og 20-14 tredje ledd er det fastsatt begrensninger i retten til uttak av alderspensjon ved siden av uføretrygd som innebærer at samlet kompensasjonsgrad ikke kan tilsvare mer enn 100 prosent. Bakgrunnen for bestemmelsen er at dersom det ikke åpnes for at personer med gradert uføretrygd skal kunne ta ut alderspensjon, vil det skapes press til å øke uføregraden, se Prop. 82 L (2009–2010) side 4, jf. Prop. 130 L (2010–2011) side 160.

Når det gjelder den øvre aldersgrense for rett til uførepensjon legger Banklovkommisjonen til grunn at denne ikke kan følge medlemskapet i tjenestepensjonsordningen idet arbeidstakere som mottar alderspensjon i foretakspensjonsordninger og i tjenestepensjonsordninger etter utkastet til lov om kollektive tjenestepensjonsordninger i NOU 2012: 13, fortsatt vil være medlem av pensjonsordningen selv om de ikke er aktive lenger. Øvre aldersgrense for rett til uførepensjon må således enten knyttes til medlemmets aktive opptjening av pensjonsrettigheter i pensjonsordningen som kan vare fram til 75 år eller til en lavere fastsatt aldersgrense. På bakgrunn av at uførepensjonen er ment å kompensere for inntektstap i den perioden man ellers ville ha arbeidet, det vil si fram til utbetaling av alderspensjon, er det naturlig etter Banklovkommisjonens vurdering å knytte retten til uførepensjon til et tidspunkt hvor inntekten normalt ville blitt erstattet av alderspensjon. Innføring av retten til fleksibelt uttak av alderspensjon i foretakspensjonsloven og innskuddspensjonsloven har medført at skjæringstidspunktet mellom arbeidsinntekt, eventuelt uførepensjon, og alderspensjon ikke er like skarpt lenger.

Av foretakspensjonsloven § 4-1 følger det at det i regelverket for pensjonsordningen skal fastsettes en opptjeningsalder som brukes ved beregningen av pensjonsytelsen i opptjeningsperioden som utgjør et beregnet tidspunkt for oppstart av alderspensjonen (normalt 67 år). Opphøret av plikten til å tegne forsikring som gir rett til premie- og innskuddsfritak ved uførhet er i foretakspensjonsloven § 6-6 og innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd er også knyttet til nådd opptjeningsalder eller fylte 67 år.

67 år er således en alder som har vært brukt og som brukes i lovgivningen som et beregnet tidspunkt for når det er normalt at lønnsinntekt erstattes med alderspensjon uten at dette er en preferanse for når folk bør ta ut alderspensjon. Etter Banklovkommisjonens vurdering er det både praktisk og hensiktsmessig å anvende 67 år som en øvre aldersgrense for rett til, og opphør av, uførepensjon fra en tjenestepensjonsordning. På tilsvarende måte som reglene for opphør av uførepensjonen bør aldersgrensen for rett til uførepensjon hensynta at det i lov eller i medhold av lov kan være fastsatt lavere alder for overgang til alderspensjon enn 67 år (særaldersgrense), jf. lovutkastet § 9-2 fjerde ledd. Det legges til grunn at en særaldersgrense i og for seg vil tvinge også arbeidstakere som er uføre til å ta ut alderspensjon på det fastsatte tidligere tidspunkt, men arbeidstakeren vil i så fall være sikret full alderspensjon som kompensasjon for inntektsbortfall. Det er dermed ikke behov for en uførepensjonsdekning etter nådd særaldersgrense.

11 Opptjening av rett til uførepensjon og alderspensjon ved uførhet

11.1 Opptjening av rett til uførepensjon

Ovenfor i avsnitt 6.2 har Banklovkommisjonen lagt til grunn – i samsvar med regelverket for uføretrygd – at medlemmene av pensjonsordningen prinsipielt skal ha rett til full uførepensjon ved uførhet inntruffet i medlemskapstiden uavhengig av tjenestetid i foretaket og medlemstid på uføretidspunktet. Retten til uførepensjon i tjenestepensjonsordninger skal således ikke ha sitt grunnlag i prinsippet om lineær årlig opptjening i medlemstiden. Dette innebærer et brudd med foretakspensjonslovens ordning hvor retten til uførepensjon er knyttet til retten til alderspensjon og dermed også bygger på en lineær oppbygging etter tjenestetid i foretaket og medlemstid i pensjonsordningen. Dessuten er regelen i foretakspensjonsloven at arbeidsføre arbeidstakere som fratrer sin stilling og opphører å være medlem av pensjonsordningen før full opptjening av pensjon, skal sikres den rett til pensjon som da er opptjent etter tjenestetid, og at det derfor skal utstedes fripolise som ved senere uførhet – etter at arbeidsforholdet og medlemskapet er opphørt – vil gi rett til den uførepensjonen som er opptjent i pensjonsordningen, jf. foretakspensjonsloven § 4-7.

Ut fra dette er det fra arbeidstakerhold hevdet at opplegget i lovutkastet, basert på at pensjonsordningen skal gi rett til full uførepensjon ved uførhet inntruffet i medlemskapstiden, bør kunne suppleres med et alternativ som i tillegg åpner for fripoliseopptjening etter tjeneste- og medlemskapstid i pensjonsordningen på samme måte som hittil. Foretak som måtte ønske det, vil dermed gis adgang til å påbygge sin pensjonsordning med en ordning for opptjening etter tjenestetid av rett til uførepensjon som medfører at opptjent uførepensjon kan komme til utbetaling også dersom uførhet inntreffer etter opphør av arbeidsforholdet og medlemskapet i pensjonsordningen. Dette vil være viktig for mange arbeidstakere fordi det kan ta tid før fratrådte arbeidstakere har klart å skaffe seg ny arbeidsgiver, og fordi en også må regne med at mange fratrådte arbeidstakere senere kan bli ansatt i foretak i privat sektor som ikke har sikret sine ansatte ved god nok uførepensjonsordning i henhold til lovutkastet.

Fra annet hold i Banklovkommisjonen, blant annet arbeidsgiverhold, er det det reist prinsipielle innvendinger mot en slik påbygning av uførepensjonsordninger etter lovutkastet hvor retten til full uførepensjon er knyttet direkte til arbeidsforholdet og medlemskapet i foretakets pensjonsordning, og ikke til lineær årlig opptjening etter tjenestetid. Dette kan føre til at fratrådte arbeidstakere ved uførhet etter arbeidsforholdets opphør kan få rett til uførepensjon både etter fripolisen og fra pensjonsordningen for det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet. Samlet uførepensjon kan dermed bli uforholdsmessig høy i forhold til inntekt før uførhet, noe som også vil redusere den enkeltes motivasjon til å forsøke å utnytte sin restarbeidsevne. I uførepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven unngås normalt slike tilfelle av «overkompensasjon» fordi retten til uførepensjon er generelt basert på lineær årlig opptjening etter tjenestetiden i de enkelte foretak. Videre vil en påbygning av opplegget i lovutkastet med en ordning med opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid, innebære at et foretak i tillegg til premie for uføredekning for sine ansatte til enhver tid også må betale premie for opptjening av rett til uførepensjon med tilhørende premiereserve for arbeidstakere som senere slutter i foretaket og som på uføretidspunktet oftest vil være ansatt i et annet foretak. En kan ikke regne med at foretak generelt vil være villig til å gjøre dette. Prinsipielt bør også hvert foretak bære kostnadene ved uførepensjon til sine arbeidstakere til enhver tid og ikke i tillegg belastes kostnader ved uførepensjon til tidligere ansatte ved uførhet som inntreffer etter at arbeidsforholdet er opphørt. Lovutkastet bygger på det prinsipp at kostnadsansvaret for uførepensjon bør dekkes av en ansatts arbeidsgiver til enhver tid.

Banklovkommisjonen viser til at lov om obligatorisk tjenestepensjon ikke omfatter rett til uførepensjon. Lovutkastet forutsetter derfor at det er opp til det enkelte foretak å avgjøre om det vil opprette uførepensjonsordning i samsvar med regelverket i lovutkastet, samt i tilfelle selv å avgjøre hvordan pensjonsplan og regelverk for pensjonsordningen skal utformes innenfor de rammer som framgår av lovutkastet. Det er således ikke aktuelt å stille krav om at en uførepensjonsordning etter opplegget i lovutkastet, hvoretter retten til uførepensjon er knyttet til medlemskapet i pensjonsordningen, også skal suppleres med en ordning for opptjening etter tjenestetid av rett til uførepensjon ved uførhet som måtte inntreffe etter opphør av arbeidsforholdet og medlemskapet i pensjonsordningen. Noe forslag om dette er heller ikke fremmet.

Det spørsmål som er reist i Banklovkommisjonen, er om det i lovutkastet skal åpnes for at foretak som ønsker det og er villig til å dekke merkostnadene, skal ha en adgang til å påbygge sin uførepensjonsordning etter lovutkastet med en ordning for opptjening etter tjenestetid av rett til uførepensjon fra pensjonsordningen ved uførhet som inntreffer etter opphør av medlemskapet i pensjonsordningen. Praktisk sett vil et foretak ikke ha adgang til dette, med mindre bestemmelser i lovutkastet åpner for det. Dette er påkrevd for at uførepensjonsordningen skal være omfattet av reglene om skattegunstig behandling av tjenestepensjonsordninger (jf. foretakspensjonsloven § 2-1 første ledd annet punktum), og for at også foretakets årlige premier til dekning av opptjeningen av rett til uførepensjon etter tjenestetid skal gi fradragsrett etter skatteloven § 6-46.

Banklovkommisjonen viser til at det knytter seg betydelig usikkerhet til om det foreligger noe behov av betydning for å kunne supplere uførepensjonsordninger etter lovutkastet med en ordning for opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid, og til i hvilken utstrekning en slik ordning faktisk vil bli tatt i bruk av foretak. Loven om obligatorisk tjenestepensjon gjelder som nevnt ikke for uførepensjon. For store grupper av foretak blir derfor kostnadshensyn generelt bestemmende ved vurderingen av om uførepensjonsordning skal opprettes og i tilfelle også ved utformingen av pensjonsplan og annet regelverk som bestemmer ytelsesnivået og rettighetene i foretakets pensjonsordning. En må derfor regne med at det avgjørende for foretak generelt vil være å sikre sine arbeidstakere på en god måte mot uførhet mens de er ansatt i foretaket. En må også regne med at foretakene vil vike tilbake for å pådra seg ekstra kostnadsansvar ved å sikre tidligere arbeidstakere en rett til uførepensjon ved uførhet som oppstår etter at arbeidsforholdet er avsluttet, også fordi dette vil framtre som en fordel for det foretak hvor arbeidstakeren vil være ansatt i på uføretidspunktet. På den annen side, et foretak som legger avgjørende vekt på disse forhold kan utforme sin uførepensjonsordning i samsvar med dette, og trenger ikke å gjøre bruk av en adgang til å knytte en ordning med opptjent rett til uførepensjon til sin pensjonsordning. Spørsmålet er derfor om lovutkastet skal utformes slik at det ikke gis hjemmel for slike påbygninger på skattegunstige uførepensjonsordninger, og derfor praktisk sett vil være til hinder for at enkelte foretak gjør dette.

I lovutkastet er dette spørsmålet søkt løst ved bestemmelser som, på den en side, åpner for at et foretak i regelverket for sin pensjonsordning kan fastsette særskilt at fratrådte arbeidstakere med minst tre års tjenestetid, skal ha rett til pensjonsbevis for opptjent rett til uførepensjon (lovutkastet § 9-1 fjerde ledd), og som, på den annen side, avgrenser den rett til uførepensjon en ordning med opptjent uførepensjon skal kunne gi, ved særlige regler om 1) fastsettelse av uføregrad, 2) beregning av opptjent uførepensjon ut fra lønnsgrunnlaget ved fratreden og avkortning etter forholdet mellom tjenestetid i foretaket og 40 år (lik kravet til trygdetid i folketrygden), og 3) avkortning av «overskytende pensjon» dersom pensjonsbevisinnehaveren på uføretidspunktet er medlem av annen pensjonsordning etter lovutkastet (lovutkastet § 9-12). Det er særlig lagt vekt på å motvirke at en ordning med opptjent uførepensjon skal føre til at en arbeidstakers rett til slik pensjon, sammen med uføretrygd og uførepensjon fra pensjonsordningen for det foretak arbeidstakeren er ansatt i på uføretidspunktet, skal føre til «overkompensasjon» i forhold til det ytelsesnivå en uførepensjonsordning etter lovutkastet skal kunne gi. Etter lovutkastet § 9-12 femte ledd skal det i så fall foretas fradrag for «overskytende uførepensjon» i uførepensjonen fra den pensjonsordning arbeidstakeren er medlem av på uføretidspunktet, jf. lovutkastet § 9-12 femte ledd. Banklovkommisjonen legger til grunn at spørsmålet om det skal gis en adgang for foretaket til å velge opptjening av rett til uførepensjon innenfor en skattegunstig tjenestepensjonsordning, bør ses i sammenheng med og vurderes i lys av om det ved utformingen av uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger velges en ren risikoordning uten opptjening eller om man viderefører dagens system med oppsatte rettigheter som endelig løsning, se ovenfor i avsnitt 4.5. Dersom det skulle velges en ren risikobasert uførepensjon i offentlig sektor som endelig løsning vil dette kunne være et moment som tilsier at muligheten for opptjening også droppes i privat sektor.

Medlemmene Andreassen, Heldal, Juliussen, Kierulf Prytz, Mildal, Skomsvold og Søyland støtter ikke forslaget om at det kan opptjenes rett til uførepensjon ved skader og sykdom oppstått etter at arbeidstakeren har sluttet i foretaket, jf. lovutkastet § 9-12. Disse medlemmene mener at ny uførepensjon i privat tjenestepensjon bør være et rent risikoprodukt. En ordning med opptjening av uførepensjonsrettigheter er administrativt krevende og kostbart, og bryter med prinsippene bak det nye produktet, hvor den enkelte ansatte har rett til full uførepensjon uten krav til tjenestetid. Foreslåtte regler om avkortning vil medføre at et system med opptjening av uførerettigheter ikke nødvendigvis vil bidra til høyere uføreytelser.

Disse medlemmene viser videre til at arbeidstakere som slutter i et foretak med uføreordning og ikke går over i ny stilling, eller som ansettes i et foretak uten, eller med mindre gunstig uføreordning, vil kunne ønske fortsatt å ha en uføredekning. Disse arbeidstakernes behov vil imidlertid kunne dekkes av at uføredekningen videreføres gjennom en fortsettelsesforsikring, som pensjonsinnretningene etter forsikringsavtaleloven § 19-7 er pålagt å tilby. Ordningen med fripoliseoppbygging av uførerettigheter innebærer at arbeidsgivere dekker kostnader knyttet til uføredekning for tilfeller som inntreffer etter at arbeidstakere har sluttet og begynt i et annet foretak. I de senere årene har nye avtaler om uførepensjon knyttet til tjenestepensjonsordninger i privat sektor i all hovedsak vært rene risikoprodukter uten fripoliseoppbygging. Det er derfor grunn til å tro at svært få foretak vil velge en løsning med uførepensjon med fripoliserettigheter.

Disse medlemmene viser til at så lenge ett foretak velger å etablere en slik ordning, må imidlertid alle pensjonsinnretninger i prinsippet videreføre et administrativt system for avkortning av uføreytelser for å kunne hensynta eventuelle tidligere opparbeidede uførerettigheter representert ved fripoliser fra tidligere arbeidsforhold. En ordning med opptjening av uførerettigheter vil således innebære at pensjonsinnretningene også etter en overgangsperiode må ha administrative rutiner og systemer for håndtering av fripoliserettigheter. Som redegjort for ovenfor må ordningen forventes å få liten utbredelse og den økonomiske gevinsten for arbeidstakere vil kunne bli minimal som følge av reglene om avkortning. Det er derfor disse medlemmenes syn at lovutkastet § 9-12 bør utgå.

Hvorvidt en opptjent rett til uførepensjon etter pensjonsbeviset vil føre til «overkompensasjon» eller ikke, vil bero på ulike forhold. Banklovkommisjonen legger til grunn at en første forutsetning vil være at det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet, har pensjonsordning som gir uførepensjon i tillegg til uføretrygd. Spørsmål om «overkompensasjon» vil praktisk sett heller ikke oppstå dersom pensjonsbeviset gir rett til uførepensjon for inntektstap som ikke dekkes av foretakets pensjonsordning, for eksempel fordi den stiller høyere krav til uføregrad, gir et lavere ytelsesnivå, ikke medregner lønn mellom 6 og 12 G ved beregning av uførepensjon eller er basert på et lavere lønnsgrunnlag enn det pensjonsbeviset er basert på. Spørsmål om «overkompensasjon» vil derfor oppstå i tilfeller hvor pensjonsordningen for det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet, generelt gir et ytelsesnivå som gir like god eller bedre rett til uførepensjon som pensjonsbeviset. Det er først og fremst slike tilfeller avkortningsreglene i lovutkastet § 9-12 femte ledd er beregnet på. Etter denne bestemmelsen skal det gjøres et fradrag i uførepensjonen fra foretakets pensjonsordning i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, pensjonsordning og pensjonsbeviset til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn det summen av uføretrygd og uførepensjon fra en pensjonsordning utformet innenfor ytelsesgrensene i lovutkastet § 9-8 vil gi. Det er gjort unntak for tilfeller hvor uførepensjonen etter pensjonsbeviset dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjonen fra pensjonsordning.

Banklovkommisjonen viser videre til at spørsmål om håndteringen av «overkompensasjon» i forhold til det ytelsesnivå en uførepensjonsordning etter lovutkastet skal kunne gi, også vil oppstå i andre – og i praksis langt viktigere – tilfeller hvor arbeidstakere som har rett til full uførepensjon fra pensjonsordning i samsvar med lovutkastet, også vil ha rett til opptjent uførepensjon fra tidligere arbeidsforhold. Dette gjelder arbeidstakere som fra tidligere arbeidsforhold har fripolise(r) etter foretakspensjonsloven eller en oppsatt rett til uførepensjon opptjent i pensjonsordning i offentlig sektor. Utgangspunktet er at lovutkastet ikke vil få virkning for arbeidstakernes rett til å gjøre tidligere opptjent rett til uførepensjon gjeldende selv om det ved uførhet blir utbetalt full uførepensjon fra pensjonsordningen for det foretak arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet. Også i slike tilfelle kan «overkompensasjon» i forhold til samlet uføreytelse fra uføretrygd og en pensjonsordning etter lovutkastet bare motvirkes ved fradrag for «overskytende uførepensjon» i den uførepensjonen som skal utbetales fra pensjonsordningen. I lovutkastet §§ 9-14 annet ledd og 9-15 første ledd er det derfor inntatt tilsvarende avkortningsregler som i lovutkastet § 9-12 femte ledd (jf. avsnittene 13.4 og 13.6 nedenfor).

Medlemmene Andreassen, Juliussen og Mildal støtter ikke de foreslåtte rammene i lovutkastet §§ 9-12 femte ledd, 9-14 annet ledd og 9-15 første ledd for fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, foretakets pensjonsordning og de samlede ytelsene fra fripoliser, pensjonsbevis og oppsatte rettigheter fra offentlige pensjonsordninger overstiger en kompensasjonsgrad som er høyere enn uføretrygden og de maksimale grensene fastsatt i lovutkastet § 9-8. Det bør ikke være slik at den enkelte uføre på grunn av modellomlegging oppnår bedre samlet kompensasjon, enn det både tidligere og ny pensjonsordning hadde til hensikt å gi.

11.2 Opptjening av alderspensjon ved uførhet

Opptjening av rett til alderspensjon fra uføretidspunktet og fram til uttak av alderspensjon, er i utgangspunktet et forhold som ikke omfattes av uførepensjonsordningen som sådan, men er et spørsmål knyttet til alderspensjonsordningen, se ovenfor i avsnitt 4.1. For private tjenestepensjonsordninger er dette spørsmålet løst ved at foretaket etter lov om obligatorisk tjenestepensjon §§ 4 annet ledd og 5 første ledd, jf. foretakspensjonsloven § 6-6, innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd og utkast til tjenestepensjonslov § 2-1 annet ledd i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013), har plikt til å tegne forsikring for premie- og innskuddsfritak ved uførhet som sikrer en fortsatt opptjening av rett til alderspensjon etter inntrådt uførhet og i samsvar med uføregraden. Opptjening av rett til alderspensjon vil skje helt fram til opptjeningsalder, med mindre man før dette reaktiveres i full stilling. Alderspensjonsopptjening gjennom premie- og innskuddsfritaket vil videre baseres på den lønn som vedkommende hadde rett til på uføretidspunktet. Det vil ikke skje en oppregulering av pensjonsgrunnlaget i denne sammenheng ut over den oppregulering som skjer gjennom tilføring av avkastning til pensjonskapitalen eller pensjonsbeholdningen etter bestemmelsene om alderspensjon i innskuddspensjonsloven kapittel 3 og utkastet til tjenestepensjonslov § 4-7 (§ 4-5 fjerde ledd i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013)).

Retten til premie- og innskuddsfritak vil ved delvis inntrådt uførhet bare gjelde for den del av inntektsevnen som er blitt nedsatt. Ved delvis uførhet vil den uføre være sikret fortsatt opptjening av rett til alderspensjon gjennom forsikringen for premie- og innskuddsfritak for den del av full inntektsevne som er tapt ved uføretilfellet. For den del av inntektsevnen som vedkommende fortsatt har i behold, vil vedkommende måtte sikre alderspensjonsopptjening gjennom arbeid. Dersom den uføre fortsatt arbeider i samme foretak etter inntrådt delvis uførhet skal vedkommende være aktivt medlem av tjenestepensjonsordningen for denne delen. Retten til opptjening av alderspensjon vil da bero på lønnsgrunnlaget som vedkommende har til enhver tid. Lønnsgrunnlaget vil være en forholdsmessig andel, lik stillingsandelen, av den lønn vedkommende ville hatt i full stilling etter innskuddspensjonsloven § 5-5 eller utkast til tjenestepensjonslov § 4-3 i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013). Som følge av at opptjeningen av alderspensjon gjennom premie- og innskuddsfritaket vil være knyttet til den enkelte uføres lønn på uføretidspunktet og dermed ikke være gjenstand for utvikling, vil opptjeningen av alderspensjon knyttet til en eventuell gjenstående inntektsevne som benyttes til fortsatt arbeid få forholdsmessig større betydning for opptjening av rett til alderspensjon, gjennom en reallønnsutvikling.

Som det framgår av avsnitt 10.2.2 ovenfor vil uførepensjonen samordnes med faktisk oppnådd arbeidsinntekt slik at uførepensjonen avkortes ved inntektsfradrag dersom arbeidsinntekten overstiger inntekt etter uførhet lagt til grunn ved beregning av uføregraden med tillegg av et fribeløp på fire tideler av G. Tidligere medførte en høyere arbeidsinntekt enn beregnet at uføregraden ble redusert. Endringen medfører at en ufør arbeidstaker kan oppnå en høyere opptjening av alderspensjon enn 100 prosent dersom opprinnelig uføregrad legges til grunn, uten at det tas hensyn til den faktiske opptjening av rett til alderspensjon arbeidstaker vil ha på grunnlag av oppnådd arbeidsinntekt. Banklovkommisjonen legger til grunn at denne endringen av uførepensjonssystemet gjør at bestemmelsene om premie- og innskuddsfritak bør praktiseres og virke slik at fritaket skal sikre opptjening av alderspensjon i samsvar med faktisk uførhet til enhver tid og den avkortning av uførepensjon som skjer som følge av arbeidsinntekt. Samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og premie- og innskuddsfritak skal ikke kunne overskride 100 prosent av full stilling. Dette innebærer at opptjeningen av alderspensjon under premie- og innskuddsfritaket må reduseres dersom faktisk arbeidsinntekt overskrider den fastsatte uføregraden.

Banklovkommisjonen legger til grunn at samlet opptjening av rett til alderspensjon og avkortning av opptjening av alderspensjon i henhold til forsikring om premie- og innskuddsfritak ved uførhet på grunnlag av faktisk arbeidsinntekt er et forhold som bør reguleres nærmere i forsikringsvilkårene. Banklovkommisjonen foreslår imidlertid justeringer i utkastet til tjenestepensjonslov § 2-1 annet ledd i NOU 2012: 13 og i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013), foretakspensjonsloven § 6-6, innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd og lov om obligatorisk tjenestepensjon § 4 annet ledd (dette vil bli § 4 tredje ledd dersom utkastet til nytt annet ledd i NOU 2013: 3 og i Prop. 199 L (2012–2013) gjennomføres) slik at premie- og innskuddsfritaket ved uførhet skal være i samsvar med uførheten og ikke nødvendigvis den fastsatte uføregraden. Videre skal ikke samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og premie- og innskuddsfritak til enhver tid kunne overstige 100 prosent av full stilling, eventuelt hensyntatt tidligere deltidsstilling.

12 Avsetninger og premieberegning

12.1 Utgangspunkter

Kollektiv uføreforsikring er en form for livsforsikring. De alminnelige prinsipper og regler for livsforsikring i forsikringsvirksomhetsloven med tilhørende forskrifter gjelder derfor for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon, og lov- og forskriftsverket for livsforsikring vil derfor komme til anvendelse også i forhold til pensjonsordninger etter lovutkastet. For pensjonsinnretningene vil dette få betydning først og fremst på tre områder:

Prinsippene for beregning av årlige uførepremier.

Beregningen av de krav til avsetninger til sikring av forpliktelser knyttet til overtatt uførerisiko som pensjonsinnretningene plikter å ha til enhver tid.

Beregningen av årets risikoresultat knyttet til uføreforsikring. Risikoresultatet beregnes normalt på grunnlag av innbetalte uførepremier, avsetninger til dekning av overtatt uførerisiko, midler som blir frigjort eller medgår ved justering ned eller opp av tidligere avsetninger i samsvar med bortfall eller endring av overtatt uførerisiko, og pensjonsutbetalinger og økning av avsetning til premiereserve som følge av inntrufne uføretilfeller.

Det er foran i avsnitt 4.2 gitt en oversikt over gjeldende regelverk på disse områdene. Det framgår der at bestemmelsene i forsikringsvirksomhetsloven og tilhørende forskrifter i hovedsak inneholder forholdsvis generelt formulerte prinsipper for beregningen av premier og avsetningskrav. Lovgiveren har utvist betydelig tilbakeholdenhet når det gjelder å gi detaljerte regler på disse områdene, noe som lovforarbeidene til forsikringsvirksomhetsloven bekrefter. Enkelthetene er derfor i første rekke blitt avklart som ledd i pensjonsinnretningenes forsikringspraksis og i tilfelle tilsynspraksis. Det er foran i avsnitt 4.2 redegjort for de prinsipper som pensjonsinnretningene har lagt til grunn ved beregningen av premier, avsetninger og risikoresultat ved kollektiv uføreforsikring etter foretakspensjonsloven, se særlig figur 4.1.

Lovutkastet vil medføre vesentlige endringer i gjeldende lovgivning for uførepensjonsordninger og i forutsetningene for pensjonsinnretningenes forsikringsforpliktelser, som ligger til grunn for gjeldende forsikringspraksis. I motsetning til foretakspensjonsloven bygger lovutkastet på det prinsipp at medlemmene av uførepensjonsordning skal ha rett til full uførepensjon etter pensjonsplanen ved uførhet som inntreffer i medlemskapstiden, uavhengig av tjenestetid i foretaket og medlemstid på uføretidspunktet (foran i avsnitt 11.1). Etter lovutkastet er således retten til uførepensjon knyttet til uføretilfellet (forsikringstilfellet) og har derfor ikke sitt grunnlag i prinsippet om lineær årlig opptjening i medlemstiden. Kollektiv uføreforsikring etter lovutkastet vil således i hovedsak ha karakter av risikoforsikring, fordi pensjonsinnretningene overtar selve risikoen for at arbeidstakere rammes av uførhet mens de er medlemmer av pensjonsordningen. Dette er etter Banklovkommisjonens oppfatning imidlertid ikke til hinder for at gjeldende lov- og forskriftsverk for livsforsikring også vil komme til anvendelse på uførepensjonsordninger opprettet i henhold til lovutkastet.

Banklovkommisjonen legger således til grunn at prinsipper i lov- og forskriftsverket for livsforsikring vil være retningsgivende for pensjonsinnretningenes utforming av beregningsgrunnlag for kollektiv uføreforsikring etter lovutkastet, og for beregningen av uførepremier, avsetningskrav for overtatt uførerisiko og årets risikoresultat knyttet til uførepensjonsordninger etter lovutkastet. Den omlegging av pensjonsinnretningenes uførerisiko og uføreforpliktelser knyttet til tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som lovutkastet vil medføre, vil imidlertid gi til dels nye utgangspunkter for forsikringspraksis på disse områdene og kreve en del tilpasninger i gjeldende praksis for kollektiv uføreforsikring. I forhold til kollektiv uføreforsikring etter lovutkastet vil hovedpunktene være følgende:

Årlig premie beregnes ut fra den uførerisiko som overtas av pensjonsinnretningen ved kollektiv uføreforsikring, det vil si ut fra den samlete uførerisiko som til enhver tid knytter seg til medlemmene i pensjonsordningen, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-3 som krever at premier skal stå i forhold til den risiko pensjonsinnretningen overtar.

Pensjonsinnretningens forsikringsmessige avsetning til dekning av overtatt uførerisiko knyttet til uførepensjonsordninger, beregnes årlig ut fra nåverdien av pensjonsinnretningens forventede framtidige ansvar for utbetaling av uførepensjoner til medlemmer av de enkelte pensjonsordningene, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-15.

Avsetningen til dekning av overtatt uførerisiko knyttet til en pensjonsordning er en uspesifisert avsetning, og utgjør ikke en avsetning til premiereserve for rett til uførepensjon som blir å fordele på de enkelte medlemmer av pensjonsordningen. Det enkelte medlems pensjonsrett i forhold til pensjonsinnretningen oppstår først på uføretidspunktet (ved forsikringstilfellet), jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd.

Inntrer det i løpet av året et uføretilfelle (forsikringstilfelle) som gir et medlem rett til utbetaling av uførepensjon, skal det foretas egen avsetning til premiereserve som fullt ut tilsvarer kapitalverdien av pensjonsinnretningens framtidige utbetalingsforpliktelser, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd.

Pensjonsinnretningens risikoresultat for kollektiv uføreforsikring beregnes på grunnlag av innbetalte uførepremier, avsetninger til dekning av overtatt uførerisiko til enhver tid, midler som blir frigjort eller medgår ved justering ned eller opp av tidligere avsetninger i samsvar med bortfall eller endring av overtatt uførerisiko, og pensjonsutbetalinger og særskilt avsetning til premiereserve ved inntrufne uføretilfeller. Etter lovutkastet § 9-10 tredje ledd skal imidlertid inntektsfradrag ved utbetaling av varig uførepensjon ikke inngå ved beregningen av risikoresultatet, men overføres til foretakets premiefond, se foran i avsnitt 10.2.3.

Prinsipielt faller spørsmål knyttet til disse forhold, utenfor rammen av det regelverk for uførepensjonsordninger som framlegges i lovutkastet. I samsvar med den tilnærmingsmåte til reguleringen av slike spørsmål som ligger til grunn for gjeldende lov- og forskriftsverk for livsforsikring, mener Banklovkommisjonen at slike spørsmål i første rekke bør håndteres og finne sin løsning innenfor pensjonsinnretningenes forsikringspraksis og i tilfelle tilsynspraksis. Det har likevel vist seg å foreligge behov for å få avklart noen enkeltspørsmål i lovutkastet (foran i avsnitt 10.2.3). Banklovkommisjonen er kommet til at det for øvrig bare er grunn til generelt å omtale noen av de prinsipper i lov- og forskriftsverket for livsforsikring som også vil bli retningsgivende for premieberegning og avsetningspraksis for uførepensjonsordninger etter lovutkastet, se nedenfor i avsnittene 12.2 og 12.3.

Dersom en uførepensjonsordning etter lovutkastet er påbygget med en ordning for medlemmenes opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid som nevnt i lovutkastet § 9-12, må pensjonsinnretningen beregne et tillegg til årlig premie til dekning av medlemmenes årlige lineære opptjening av rett til uførepensjon. I så fall må pensjonsinnretningen også foreta avsetninger til premiereserve for medlemmenes opptjente rett til uførepensjon til enhver tid. De spørsmål som oppstår i denne sammenheng vil i hovedsak kunne løses i samsvar med gjeldende forsikringspraksis, og en går derfor ikke her nærmere inn på de spørsmål som knytter seg til slike regelverksfastsatte ordninger.

12.2 Premieberegning

1) De alminnelige prinsippene for premieberegning i livsforsikring er fastsatt i forsikringsvirksomhetsloven kapittel 9. Av lovens § 9-3 følger det at livsforsikringsselskapet skal ha pristariffer for samtlige av de produkter som livsforsikringsselskapet tilbyr. Bestemmelsen er gitt tilsvarende anvendelse for pensjonsforetak, jf. lovens §§ 7-10 og 8-4. Videre er det med hjemmel i forsikringsvirksomhetsloven § 9-3 femte ledd gitt nærmere regler om pristariffer i forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) kapittel 2 som blant annet fastsetter krav om at pristariffene skal spesifisere premietariffen knyttet til uførerisiko og de ulike grupper av kontrakter. Dette innebærer at pensjonsinnretningene skal ha pristariffer for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som både omfatter premie for overtatt uførerisiko og kostnader knyttet til administrasjon av uførepensjonsordninger.

En hovedregel i forsikringsvirksomhetsloven § 9-3 femte ledd bokstav a) er at beregnete premier skal «stå i rimelig forhold til den risiko som overtas og de tjenester som ytes». Anvendelsen av dette prinsippet i forhold til premieberegning for uførepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven kapittel 6 er nærmere beskrevet ovenfor i avsnittene 4.2 og 11.1. Det framgår der at det ved premieberegningen normalt legges vekt på den uførerisiko som antas knyttet til medlemskollektivet i pensjonsordning overtatt av pensjonsinnretningen, størrelsen av den uføreytelsen som vil være opptjent på uføretidspunktet etter tjenestetid fram til opptjeningsalder og i tilfelle kommer til utbetaling, og lengden av forventede utbetalingsperioder. Dette er forhold av vesentlig betydning for omfanget av pensjonsinnretningenes mulige ansvar i kollektiv uføreforsikring. I tillegg kommer forhold som forventet bortfall av rett til uførepensjon ved nådd opptjeningsalder for alderspensjon eller ved død før dette tidspunktet, forventet reaktivering av uføre, og forventet avkastning av innbetalte premier. Uførepremien reflekterer de forsikringsmessige avsetninger som er nødvendig for å sikre pensjonsinnretningens uførerisiko og pensjonsforpliktelser, og den rett til uførepensjon som medlemmene har opptjent etter tjenestetid til enhver tid, samt kostnader ved administrasjon av pensjonsordningen.

Videre gir forsikringsvirksomhetsloven § 9-3a pensjonsinnretningen adgang til å benytte «kjønn som faktor ved beregningen av pris for dekning av risiko knyttet til person og ved beregning av premier og ytelser dersom kjønn er en bestemmende faktor ved beregningen av risiko, og dette er basert på relevante og nøyaktige aktuarmessige og statistiske data». I samsvar med dette har pensjonsinnretningene benyttet kjønn som beregningsfaktor også ved kollektiv uføreforsikring. Dette har sammenheng med at det erfaringsmessig er atskillig forskjell på hvilken uførerisiko kvinner og menn representerer i de ulike aldersgrupper. Statistikk utarbeidet av NAV (inntatt foran i avsnitt 3.5) og av Finans Norge (inntatt foran i avsnitt 4.3) bekrefter at det, uavhengig av aldersgruppe, er flere kvinner enn menn som blir uføre, men forskjellen varierer en del med alder.

Den uførerisiko pensjonsinnretningen overtar varierer også på annen måte med sammensetningen av medlemskollektivet i den enkelte pensjonsordning. Pensjonsordningens bransjetilknytning, medlemmenes yrke eller annen gruppetilknytning blir derfor også tatt i betraktning ved premieberegningen.

I forsikringspraksis har det ut fra disse forhold vært vanlig å benytte et antall risikoklasser som grunnlag for beregningen av uførepremien for det enkelte foretaks uførepensjonsordninger. Kjønnsfordelingen i medlemskollektivet inngår som ett av kriteriene ved klasseinndelingen.

2) Som nevnt foran i avsnitt 12.1, legger Banklovkommisjonen til grunn at prinsipper i lov- og forskriftsverket for livsforsikring fortsatt vil være retningsgivende for pensjonsinnretningenes utforming av beregningsgrunnlag for kollektiv uføreforsikring etter lovutkastet, og for beregningen av uførepremier, avsetningskrav for overtatt uførerisiko og årets risikoresultat knyttet til uførepensjonsordninger etter lovutkastet. Den omlegging av pensjonsinnretningenes uførerisiko og uføreforpliktelser knyttet til tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som lovutkastet vil medføre, gir imidlertid til dels nye utgangspunkter for forsikringspraksis på disse områdene og vil derfor kreve en del tilpasninger i gjeldende praksis for kollektiv uføreforsikring.

Ovenfor i avsnittene 6.2.4 og 11.1 framgår det at lovutkastet i utredningen her er basert på at uførepensjonen skal være en ren risikoytelse der arbeidstakeren sikres uførepensjon etter reglene i pensjonsplanen så lenge vedkommende er medlem av pensjonsordningen, og at uførepensjonsytelsens størrelse ikke er avhengig av tjenestetid i foretaket og pensjonsordningen. Premien skal således beregnes som en forskuddsvis årlig risikopremie basert på den uførerisiko medlemskollektivet i den enkelte pensjonsordning representerer.

Overgangen til en ren risikobasert uførepensjonsordning, hvor størrelsen av medlemmenes uførepensjon er fastsatt i prosent av medlemmets lønnsgrunnlag på uføretidspunktet og beregnes etter uføregrad, vil medføre at beregning av premier for uførepensjonsordninger i første rekke må baseres på en vurdering av overtatt uførerisiko og forventet framtidig ansvar for utbetaling av uførepensjon. Så lenge foretaket ikke regelverksfastsetter en ordning for opptjening av rett til uførepensjon i samsvar med lovutkastet § 9-12, skal således ikke premien også omfatte et tillegg for å finansiere opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid og oppbygging av individuelle avsetninger til premiereserve i pensjonsinnretningen i denne forbindelse. Dette vil innebære at nivået på ordinær årlig uførepremie generelt sett vil bli tilsvarende lavere. Det vises til figur 13.3 nedenfor i avsnitt 13.7.1.

Banklovkommisjonen viser videre til at pensjonsinnretningene ved premieberegning for overtatt uførerisiko må antas generelt å ta i betraktning forventet omfang av ulike fradrag i løpende uførepensjon. Inntektsfradrag i uførepensjon i henhold til lovutkastet § 9-10 tredje ledd, står her i en særstilling. I hvilken utstrekning det vil foreligge grunnlag for inntektsfradrag, vil bero på individuelle forhold hos de enkelte uføre som vil kunne variere over tid. Det vil derfor knytte seg betydelig usikkerhet til ethvert anslag over framtidig omfang av inntektsfradrag. Det må også tas i betraktning at inntektsfradrag i uførepensjon skal overføres til foretakenes premiefond, jf. lovutkastet § 9-10 tredje ledd. En må derfor regne med at pensjonsinnretningene vil være tilbakeholdne når det gjelder å legge vekt på omfang av forventet inntektsfradrag ved beregningen av uførepremier og i stedet legge vekt på at det erfaringsmessig alltid vil knytte seg risiko til de vurderinger av de enkelte uføres restinntektsevne og inntektsmuligheter etter uførhet som må foretas ved fastsettelse av uføregrader, jf. lovutkastet § 9-4.

Videre vil lovutkastets bestemmelser om at det etter særlige regler skal kunne skje avkortning av uføreytelsen fra pensjonsordningen dersom medlemmer ved uførhet også vil motta uførepensjon fra fripolise eller annen tidligere opptjening av uførepensjon i privat eller offentlig pensjonsordning, jf. foran i avsnitt 11.1, også kunne ha betydning ved premieberegningen. Den reduksjon av uførerisikoen som slike avkortningsregler vil kunne medføre, vil imidlertid ved premieberegningen kunne inngå som et element i pensjonsinnretningens vurdering av samlet uførerisiko ved kollektiv uføreforsikring, med mindre pensjonsinnretningen har tilgang til opplysninger om hvilken rett til uførepensjon som medlemmer i en uførepensjonsordning etter lovutkastet tidligere har opptjent.

3) I NOU 2012: 13 og NOU 2013: 3 med utkast til ny lov om tjenestepensjonsordninger med alderspensjon, har Banklovkommisjonen lagt til grunn at årlige pensjonsinnskudd og senere levealdersjustering ved beregningen av årlig alderspensjon skal skje på alders- og kjønnsnøytralt grunnlag. Dette innebærer at levealdersjusteringen – som ved folketrygdens alderspensjon – vil være nøytral i forhold arbeidstakerens uttakstidspunkt og at levealdersjusteringen baseres på statistikk for gjennomsnittlig dødelighet for kvinner og menn. Høringsuttalelsene til de to utredningene viser at det er atskillig uenighet om det skal og bør stilles et slikt krav om likebehandling. I Prop. 199 L (2012–2013) side 47 følgende har Finansdepartementet valgt å basere seg på kjønnsdifferensierte beregninger.

Banklovkommisjonen viser til at spørsmål om kjønn som beregningsfaktor også oppstår i forhold til kollektiv uføreforsikring, og til at det kunne være ønskelig å stille krav om kjønnsnøytrale premier også i ny uførepensjon. Spørsmålet om likebehandling av kvinner og menn oppstår imidlertid på en annen måte i forhold kollektiv uføreforsikring enn ved kollektiv alderspensjonsforsikring. I forhold til tjenestepensjonsordninger med alderspensjon er hovedspørsmålet om forskjellen i forventet levealder for kvinner og menn skal få betydning for størrelsen av innskuddspremier og/eller pensjonsytelser. Ved kollektiv uføreforsikring derimot knytter forskjellen mellom kvinner og menn seg i første rekke til uførehyppigheten, og hovedspørsmålet blir om kjønnssammensetningen av medlemskollektivet i den enkelte pensjonsordning skal være en beregningsfaktor ved premieberegningen. Foreliggende statistikk viser som allerede nevnt at det er en markert forskjell i uførerisiko for menn og kvinner, og Banklovkommisjonen legger til grunn at dette fortsatt vil være tilfellet.

Banklovkommisjonen viser på den annen side til at størrelsen av uførepensjoner i alle tilfelle vil bli beregnet ut fra det enkelte medlems uføregrad og lønnsgrunnlag på uføretidspunktet, det vil si etter kjønnsnøytrale beregningsfaktorer. Også utbetalingsperiodens lengde vil i hovedsak være kjønnsuavhengig. Retten til uførepensjon vil opphøre ved nådd alderspensjonsalder (normalt 67 år) eller ved tidligere død. Arbeidstakerens alder på uføretidspunktet vil derfor være bestemmende for hvor lenge uførepensjon må utbetales dersom uførhet inntrer i premieåret og uførepensjonen skal løpe fram til fylte 67 år. Fra forsikringshold er det opplyst at forskjellen i dødelighet for kvinner og menn i utbetalingsperioden og dermed forskjellen i utbetalingsperioden beregnet ut fra alder er så liten at den normalt ikke tillegges betydning ved premieberegningen. Dette innebærer at forventet lengde av uføreperioden generelt vil bli bestemt etter alder og være kortere jo eldre medlemmet er på uføretidspunktet. Det blir dermed en direkte sammenheng mellom medlemmenes alder og størrelsen av pensjonsinnretningens mulige framtidige pensjonsansvar dersom uførhet inntrer. Effekten dette har på premien vil avdempes noe ved at uførerisikoen er økende med alder, jf. statistikk fra Finans Norge inntatt foran i avsnitt 4.3.

De øvrige beregningsfaktorer som vil bli tatt i betraktning av pensjonsinnretningene ved premieberegningen, er pensjonsordningens bransjetilknytning og medlemskollektivets sammensetning når det gjelder yrke eller annen gruppetilknytning, samt forventet avkastning av innbetalte premiemidler. Heller ikke dette er kjønnsrelaterte beregningsfaktorer.

Hovedspørsmålet i forhold til kollektiv uføreforsikring er derfor om forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder uførehyppighet, fortsatt skal tillegges betydning ved selve premieberegningen. Det er ikke tvilsomt at foreliggende statistikk oppfyller de krav til «relevante og nøyaktige aktuarmessige og statistiske data» som stilles i forsikringsvirksomhetsloven § 9-3a, og at denne bestemmelsen derfor gir pensjonsinnretningene adgang til å benytte forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder uførehyppighet som faktor ved selve beregningen av premier for uførepensjonsordninger etter lovutkastet. Som det framgår ovenfor vil imidlertid de øvrige faktorer som benyttes av pensjonsinnretningene ved premieberegning, i hovedsak være uavhengige av kjønn.

Etter Banklovkommisjonens oppfatning har pensjonsinnretningene allerede i dag en plikt etter likestillingsloven til å bygge på kjønnsnøytrale kriterier så langt som mulig i forhold til kravet til forsvarlig premieberegning. Det vises til at premieberegning innenfor individuell skadeforsikring baserer seg på kjønnsnøytralitet etter at Klagenemnda for likestilling i en avgjørelse 21. januar 2004 (LKN-2004-1) la til grunn at bruk av kjønn som premieelement for ulike skadeforsikringer var i strid med likestillingsloven § 3 og således ulovlig. I alle tilfelle kan kjønn som beregningsfaktor ved kollektiv uføreforsikring bare benyttes ved beregning av uførerisiko dersom dette er basert på «nøyaktige aktuarmessige og statistiske data», jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-3a. Det er også på dette området en forutsetning at det i tilfelle benyttes oppdatert statistikk.

Banklovkommisjonen viser til at det hittil ikke er utarbeidet forsvarlige og gjennomførbare metoder for beregning av premier i kollektiv uføreforsikring uavhengig av forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder uførehyppighet. Et krav om kjønnsnøytral premieberegning i kollektiv uføreforsikring kan derfor neppe gjennomføres uten videre ved ikraftsettingen av ny lovgivning om uførepensjonsordninger samtidig med gjennomføringen av ny uføretrygd i folketrygden som planlagt 1. januar 2015. I et noe lengre perspektiv vil spørsmålet om kjønnsnøytral premieberegning i kollektiv uføreforsikring også måtte ses i sammenheng med hvordan forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder forventet levetid vil bli håndtert i kollektiv alderspensjonsforsikring på sikt. På det nåværende tidspunkt vil derfor Banklovkommisjonen ikke foreslå at det stilles krav som innebærer at forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder uførehyppighet, ikke skal kunne benyttes av pensjonsinnretningene som en faktor ved beregningen av overtatt uførerisiko.

4) Når det gjelder hvilke renteforutsetninger som pensjonsinnretningene kan legge til grunn ved premiesettingen i form av beregnet avkastning på innbetalt premie, følger det av forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) § 2-3 at Finanstilsynet fastsetter den høyeste tillatte beregningsrente til enhver tid. Som følge av metoden for oppbygging av alderspensjon i ytelsesbaserte foretakspensjonsordninger og den nærmere sammenhengen mellom alderspensjon og uførepensjon med rett til opptjening, har det hittil vært naturlig å bruke den samme beregningsrente for alderspensjon og uførepensjon, se forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) § 5-1.

Etter en overgang til pensjonsordninger med risikobasert uførepensjon og risikobasert beregning av uførepremier er det ikke gitt at behovet for fastsatt beregningsrente eller felles beregningsrente for alders- og uførepensjon vil være det samme. Lovutkastet er basert på at uførepensjonen skal framstå som en separat risikobasert ytelse atskilt fra alderspensjonen, og at beregningen av årlige uførepremier normalt kan foretas uavhengig av elementer av opptjening og oppbygning av individuell sparekapital. Det er da ikke gitt at det ved beregningen av årlig risikopremie bør benyttes samme prosentsats ved beregningen av forventet avkastning av innbetalte premiemidler som ved beregningen av kravet til uspesifiserte avsetninger til dekning av forventet framtidig ansvar for utbetaling av uførepensjon som følge av overtatt uførerisiko, jf. nedenfor i avsnitt 12.3. Fra bransjehold er det anført at premieberegningen bør skje på et nullrentegrunnlag i samsvar med det som er lagt til grunn for alderspensjon i utkastet til tjenestepensjonslov i NOU 2012: 13, jf. Prop. 199 L (2012–2013). Bruk av beregningsrenter over null, vil føre til premierabatter som går på bekostning av regulering av uførepensjoner, se ovenfor i avsnitt 10.3. Fastsettelse av en beregningsrente over null vil sannsynligvis i praksis også medføre at maksimalt tillatte beregningsrente brukes. Dette kan også få konsekvenser for pensjonsinnretningene i forhold til solvenskapitalkrav, med mindre det fastsettes en særlig diskonteringsrente for pensjonsutbetaling. I så fall bør en adgang til å fastsette særskilte rentesatser for kollektiv uføreforsikring framgå av forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) §§ 2-3 og 5-1.

Uavhengig av om det ved premieberegningen gjøres bruk av beregningsrente for forventet avkastning på pensjonsinnretningens premiemidler og midler tilsvarende avsetninger til dekning av ansvar for uførepensjon, vil avkastningen inngå i risikoresultatet for pensjonsinnretningen. For uførepensjonsordninger med rett til overskudd på risikoresultatet (jf. lovutkastet § 9-1 tredje ledd tredje punktum) skal imidlertid overskudd på risikoresultatet fordeles etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-10 mellom kontraktene som inngår i de ulike gruppene av pensjonsordninger og kontrakter som er knyttet til beregningen av risikoresultatet. Fordelingen skjer etter forholdet mellom de risikopremier som er betalt for den enkelte kontrakt. Pensjonsinnretningen har imidlertid adgang til å sette av en andel av overskuddet til et risikoutjevningsfond. Pensjonsinnretningens fortjeneste forutsettes lagt inn som egne elementer i premieberegningen i form av pris på forvaltningsmessige og administrative tjenester, jf. forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) §§ 2-2 og 2-5.

Banklovkommisjonens lovutkast inneholder ikke forslag til særlige regler om renteforutsetningene i kollektiv uførepensjonsforsikring. Dette er forhold som eventuelt kan og bør reguleres ved forskrift gitt i medhold av forsikringsvirksomhetsloven. Det skillet som etableres i ny tjenestepensjonslovgivning mellom alderspensjon og uførepensjon vil imidlertid kunne gi grunnlag for å benytte forskjellige beregningsrenter for alderspensjon og uførepensjon, noe forsikringsvirksomhetslovgivningen gir hjemmel til.

5) Når det gjelder kostnadene knyttet til opprettelsen av tjenestepensjonsordning med uførepensjon og den løpende administrasjon av uførepensjonsordningen, herunder utbetaling av løpende pensjoner, viser Banklovkommisjonen til at forsikringsvirksomhetsloven forutsetter at de alminnelige kostnadene knyttet til pensjonsordningen skal dekkes av foretaket, jf. også foretakspensjonsloven § 9-2 første ledd. Dette er i samsvar med lov om obligatorisk tjenestepensjon § 4 tredje ledd som fastsetter at kostnadene ved administrasjon av pensjonsordningen skal dekkes av foretaket. I utkastet til tjenestepensjonslov er det for alderspensjon også lagt til grunn at foretaket skal dekke årlige kostnader for administrasjon og forvaltning av pensjonsordningen, jf. lovutkastet §§ 4-11 første ledd og 4-14 første ledd (se § 4-8 i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013)). For grunnmodellen er det i lovutkastet § 4-14 annet ledd fastsatt særlige regler for vederlag for avkastningsrisiko, premie for levealdersrisiko og administrative kostnader i utbetalingsperioden som skal dekkes ved fradrag i årlig avkastning av pensjonsbeholdningen i utbetalingsperioden eller om nødvendig i den årlige pensjonsytelsen som skal utbetales. Finansdepartementet har i Prop. 199 L (2012–2013) valgt å slå sammen grunnmodellen og standardmodellen til én modell. I lovutkastet i proposisjonen er det derfor ikke tatt inn noen tilsvarende særregel. Siden uførepensjon vil være en tilleggsytelse til alderspensjonen i tjenestepensjonsordningen som det er opp til foretaket å velge om å ha eller ikke, mener Banklovkommisjonen at hovedprinsippet i lovgivningen om at det er foretaket som har kostnadsansvaret for pensjonsordningen bør følges og at det ikke foreligger hensyn som tilsier at det skal gjøres unntak fra dette prinsippet for kostnader som er knyttet til uførepensjoner under utbetaling.

Dersom foretaket har valgt å anvende adgangen i lovutkastet § 9-12 og fastsatt i regelverket at arbeidstakere skal ha rett til opptjent uførepensjon etter opphør av medlemskap i pensjonsordningen, skal pensjonsbeviset som omfatter slik rett og som utstedes ved fratreden omfatte administrasjonsreserve til dekning av framtidige kostnader, jf. lovutkastet § 9-12 fjerde ledd og forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) § 5-2.

12.3 Avsetninger

1) Kravene til forsikringstekniske avsetninger i livsforsikring følger av reglene i forsikringsvirksomhetsloven §§ 9-15 følgende og forskrift 30. juni 2006 nr. 869 til forsikringsvirksomhetsloven (livsforsikring mv.) kapittel 5. Som det fremgår av lovens § 9-15 første ledd skiller loven generelt mellom 1) avsetninger til premiereserve til dekning av ulike kontraktsfastsatte forpliktelser (§ 9-15 første ledd bokstavene a) til c), jf. annet ledd) og 2) avsetninger til dekning av institusjonens «øvrige forpliktelser» (§ 9-15 første ledd bokstav d)). Dette skillet er av vesentlig betydning for beregningen av avsetningskravene i kollektiv uføreforsikring, også for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon etter lovutkastet.

Forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 første til fjerde ledd, samt §§ 9-17 til 9-19 inneholder en del regler om beregningen av krav til avsetninger til premiereserve for ulike kontraktsfastsatte forpliktelser. Disse reglene har stor praktisk betydning fordi de er bestemmende for avsetning til premiereserve for alderspensjonsforpliktelser og andre typer av kontraktsfastsatte forpliktelser i henhold til tjenestepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven. Dette gjelder blant annet avsetninger til premiereserve for den rett til uførepensjon medlemmene opptjener etter tjenestetid, herunder slik rett sikret ved fripolise, samt avsetninger til premiereserve for løpende uførepensjoner til medlemmer som er blitt uføre, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd. Avsetninger til premiereserve skal tilordnes de enkelte kontrakter og de forsikrede i samsvar med institusjonens forpliktelser, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 fjerde ledd.

Ved å overta tjenestepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven påtar en pensjonsinnretning seg som regel også forsikringsforpliktelser overfor medlemmene som ikke vil være kontraktsfastsatte i den forstand at de følger direkte av den kollektive forsikringsavtalen. Skal tjenestepensjonsordningen også gi rett til uførepensjon og/eller pensjon til barn eller etterlatte ektefelle, vil den kollektive forsikringsavtalen ikke medføre noen plikt for pensjonsinnretningen til å utbetale slike pensjonsytelser til medlemmer før det har inntruffet et forsikringstilfelle, det vil si et medlem av pensjonsordningen blir ufør eller dør. Før et uføretilfelle inntreffer, vil pensjonsinnretningens forsikringsforpliktelser overfor de enkelte medlemmene i pensjonsordningen derfor være betinget, og først og fremt innebære at pensjonsinnretningen generelt har overtatt risikoen for at et eller flere medlemmer av pensjonsordningen blir ufør i løpet av premieåret, og for at uførhet vil utløse plikt til utbetaling av uførepensjon til de forsikrede.

For å sikre at pensjonsinnretningen vil være i stand til å oppfylle sine forpliktelser og utbetale uførepensjon i de tilfeller hvor overtatt risiko viser seg å føre til pensjonsansvar som følge av medlemmers uførhet, plikter pensjonsinnretningen til enhver tid å ha uspesifiserte forsikringsmessige avsetninger til dekning av overtatt risiko som generelt er tilpasset omfanget av forventete forsikringstilfeller i premieåret og av det forventete framtidige pensjonsansvar disse kan utløse. Dette følger av forsikringsvirksomhetsloven § 9-15 første ledd bokstav d). Først når det har inntruffet et uføretilfelle, vil det således oppstå en plikt for pensjonsinnretningen til å foreta særskilte avsetninger til premiereserve til dekning av ansvaret for framtidig utbetaling av uførepensjon til enkeltmedlemmer, og til også å tilordne en egen premiereserveavsetning til den enkelte forsikrede. Dette følger av forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd, jf. fjerde ledd. Avsetningen til premiereserve skal i så fall fullt ut tilsvare beregnet kapitalverdi av framtidige utbetalinger av pensjon den enkelte forsikrede vil ha rett til.

Forsikringsvirksomhetsloven med tilhørende forskrifter inneholder imidlertid ikke egne regler om kravene til eller beregningen av uspesifiserte forsikringsmessige avsetninger til dekning av overtatt risiko. Prinsippene for beregning av slike avsetninger er derfor utviklet i forsikringspraksis. Skal avsetningene bli tilstrekkelig til å sikre pensjonsinnretningenes soliditet og sikre at pensjonsytelser vil bli utbetalt når forsikringstilfelle er inntruffet, må avsetningene minst tilsvare nåverdien til enhver tid av pensjonsinnretningens samlete ansvar for framtidige pensjonsutbetalinger som følge av forsikringstilfeller som må forventes å inntreffe i løpet av forsikringsåret. Slike avsetninger må derfor beregnes på en annen måte enn avsetninger til premiereserve etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 første ledd, blant annet fordi pensjonsinnretningen ikke har rett til ytterligere premieinnbetaling som følge av at forsikringstilfeller inntreffer.

2) Det er foran i avsnitt 4.2 redegjort utførlig for beregning av avsetninger til dekning av overtatt uførerisiko i tjenestepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven. Det framgår der at det dreier seg om en generell avsetning på institusjonsnivå til dekning av samlet uførerisiko overtatt av pensjonsinnretningen, og at omfanget av avsetningene årlig må justeres opp eller ned i samsvar med endringer i overtatt risiko og i forutsetninger for beregningen. Videre framgår det av figur 4.1 at det er nær sammenheng mellom omfanget av uspesifiserte avsetninger og avsetninger til premiereserve til sikring av den rett til uførepensjon medlemmene i en foretakspensjonsordning har opptjent etter tjenestetid til enhver tid. Dette skyldes at behovet for uspesifiserte avsetninger reduseres etter hvert som medlemmenes tjenestetid og opptjeningsgrad øker og fører til økte premiereserveavsetninger. Som det fremgår av figur 4.2 blir derfor uspesifiserte avsetninger til dekning av overtatt risiko beregnet på en annen måte og har en annen karakter enn avsetning til premiereserve til dekning av kontraktsfastsatte alderspensjonsforpliktelser. Pensjonsinnretningens uspesifiserte avsetninger til dekning av overtatt risiko skal således heller ikke fordeles på og tilordnes til de enkelte kontrakter og de forsikrede etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 fjerde ledd. Etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd er det som nevnt først etter at et uføretilfelle er inntruffet og plikt til utbetaling av uførepensjon er oppstått, at pensjonsinnretningen skal foreta særskilt avsetning til premiereserve tilsvarende kapitalverdien av framtidige pensjonsutbetalinger.

3) Som nevnt foran i avsnitt 12.1 legger Banklovkommisjonen til grunn at prinsipper i lov- og forskriftsverket for livsforsikring også vil komme til anvendelse ved beregningen av forsikringsmessige avsetninger til dekning av pensjonsinnretningenes forpliktelser etter tjenestepensjonsordninger med uførepensjon etter lovutkastet. Den omlegging av pensjonsinnretningenes uførerisiko og uføreforpliktelser knyttet til tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som lovutkastet vil medføre, gir imidlertid til dels nye utgangspunkter for forsikringspraksis på dette området. Det fremgår foran i avsnittene 6.2.4 og 11.1 at lovutkastet er basert på 1) at uførepensjonen skal være en ren risikoytelse der arbeidstakeren sikres fastsatt uførepensjon ved uførhet som inntrer i medlemskapstiden, 2) at uførepensjonsytelsens størrelse ikke er avhengig av tjenestetid i foretaket og pensjonsordningen, og 3) at medlemmene i medlemstiden normalt ikke har opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid.

I forhold til kravene til forsikringsmessige avsetninger til dekning av uførerisiko vil disse forhold innebære 1) at pensjonsinnretningen ikke lenger vil ha plikt til å foreta avsetning til dekning av rett til uførepensjon opptjent av medlemmene etter tjenestetid, og 2) at pensjonsinnretningens uspesifiserte forsikringsmessige avsetninger til dekning av overtatt uførerisiko i sin helhet må beregnes ut fra nåverdien til enhver tid av pensjonsinnretningens samleteansvar for framtidige pensjonsutbetalinger som følge av uføretilfeller som må forventes å inntreffe i løpet av forsikringsåret. De viktigste forhold ved årlige nåverdiberegninger vil fortsatt være pensjonsinnretningenes forventninger med hensyn til uførehyppighet og forventede pensjonsutbetalinger ut fra lønnsnivå, uføregrader og utbetalingsperioder knyttet til medlemskollektivet i de enkelte pensjonsordninger, samt generelle forutsetninger om mulig rehabilitering, reaktivering og vanlige renteforutsetninger. Endringer i beregningsforutsetninger vil fra år til annet kunne medføre justering opp eller ned av årlige avsetningskrav. Uavhengig av disse forhold, de forsikringsmessige avsetninger til dekning av overtatt risiko vil fortsatt være uspesifiserte risikoavsetninger på institusjonsnivå, og ikke avsetninger til premiereserve som skal fordeles på og tilordnes de enkelte medlemmer av pensjonsordningen etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 fjerde ledd. Det er først når et uføretilfelle inntreffer, at pensjonsinnretningen får plikt til å foreta avsetning til premiereserve tilordnet medlemmet, og avsatt premiereserve skal da fullt ut tilsvare kapitalverdien av de framtidige uførepensjonsutbetalinger til medlemmet, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16.

4) I forhold til uførepensjonsordninger etter lovutkastet vil det således oppstå et mer markert skille mellom 1) pensjonsinnretningenes uspesifiserte forsikringsmessige avsetninger til dekning av overtatt risiko og mulig framtidig ansvar for uførepensjon til medlemmer som i tilfelle blir uføre, og 2) avsetningene til premiereserve etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd for det enkelte medlem som er blitt ufør og dermed har ervervet rett til løpende uførepensjon. Dette vil få virkninger for pensjonsinnretningens beregning av det årlige risikoresultat i kollektiv uføreforsikring. Beregningen vil skje årlig i hovedsak på grunnlag av innbetalte uførepremier, uspesifiserte avsetninger til dekning av overtatt uførerisiko til enhver tid, midler som blir frigjort eller medgår som følge av årlig endring av tidligere avsetninger for overtatt risiko, og de pensjonsutbetalinger og særskilte avsetninger til premiereserve som følger av inntrufne uføretilfeller i forsikringsåret.

Avsetningen til premiereserve for et medlem som er blitt ufør, skal som nevnt tilsvare kapitalverdien av pensjonsinnretningens framtidige utbetalingsforpliktelser. Viser det seg at medlemmets inntektsevne er tapt i større grad enn lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden, må det fastsettes ny og høyere uføregrad, jf. lovutkastet § 9-6 første ledd. Avsetningen til premiereserve må da omberegnes og styrkes ved overføring fra pensjonsinnretningens uspesifiserte avsetninger som følge av den økning i utbetalingsforpliktelsene som den høyere uføregraden medfører jf. lovutkastet § 9-6 tredje ledd. Dette vil være pensjonsinnretningens risiko, og økningen av premiereserven må følgelig også belastes årets risikoresultat.

Omvendt oppstår det spørsmål om det skal foretas omberegning av avsetning til premiereserve for løpende uførepensjon dersom medlemmet oppnår høyere inntekt etter uførhet enn lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden. Hovedregelen i lovutkastet er imidlertid at slik merinntekt etter uførhet vil gi grunnlag for inntektsfradrag i uførepensjonen (lovutkastet § 9-10 tredje ledd), men derimot ikke føre til nedsettelse av uføregraden, jf. foran i avsnitt 10.2.2. Den reduksjon i pensjonsutbetalingen i et år som et inntektsfradrag medfører, skal i tilfelle godskrives foretakets premiefond og ikke inngå ved beregningen av pensjonsinnretningens risikoresultat, jf. lovutkastet § 9-10 tredje ledd fjerde punktum. Dette spørsmålet er behandlet foran i avsnitt 10.2.3.

At det er grunnlag for et visst inntektsfradrag i uførepensjon fra tid til annen, vil imidlertid etter Banklovkommisjonens oppfatning ikke gi et tilstrekkelig sikkert grunnlag for nedsettelse av uføregrad og omberegning av foretatt avsetning til premiereserve eller kapitalverdien av framtidige pensjonsutbetalinger. Dette er spørsmål som normalt må vurderes ut fra faktisk og forventet utvikling i inntekt etter uførhet over tid, og at det er avgjørende at det i enkelte år har foreligget grunnlag for inntektsfradrag i uførepensjon. Dette er bakgrunnen for lovutkastet § 9-6 annet ledd om nedsettelse av uføregrad. Vilkåret for at fastsatt uføregrad skal kunne endres og settes lavere, vil etter reglene der være at medlemmets inntektsmuligheter etter uførhet viser seg å være vesentlig bedre enn opprinnelig lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden. En nedsettelse av uføregraden etter lovutkastet § 9-6 annet ledd vil normalt måtte føre til omberegning av avsatt premiereserve fordi nedsettelsen vil innebære at uførepensjonsnivået og kapitalverdien av framtidige pensjonsutbetalinger vil bli redusert. I så fall oppstår det spørsmål om hvordan den del av premiereserven som ble tilordnet medlemmet ved uføretilfellet, og som blir frigjort ved omberegningen, skal disponeres.

Fra bransjehold er det vist til at foretatt avsetning til premiereserve i sin tid ble belastet pensjonsinnretningens uspesifiserte avsetninger for overtatt risiko, og dermed er blitt belastet pensjonsinnretningens risikoresultat. Frigjort premiereserve ved nedsettelse av uføregrad bør derfor tilbakeføres og inngå ved beregningen av årets risikoresultat, også av den grunn at risikoresultatet vil bli belastet den økning av premiereservekravet som i tilfelle er påkrevd hvis uføregraden senere må forhøyes. Alternativet til tilbakeføring til pensjonsinnretningens uspesifiserte avsetninger for overtatt risiko ville i tilfelle være at reduksjonen i avsatt premiereserve tilføres foretakets premiefond.

Banklovkommisjonen viser til at dette spørsmålet er av begrenset rekkevidde fordi lovutkastets hovedregel er at fastsatt uføregrad ikke skal endres som følge av inntektsfradrag i uførepensjonen, og at noe annet forutsetter at «medlemmets inntektsmuligheter er vesentlig bedre enn lagt til grunn da uføregrad ble fastsatt». Den nye ordningen med inntektsfradrag i uførepensjon antas å redusere antallet av tilfelle hvor det kan oppstå behov for å endre fastsatt uføregrad. Videre viser Banklovkommisjonen til at regelen i forsikringsvirksomhetsloven § 9-17 fjerde ledd annet punktum som fastsetter at summen av premiereserve og tilleggsavsetninger knyttet til en kontrakt med kontraktsfastsatte forpliktelser ikke kan reduseres på annen måte enn ved utbetaling til forsikrede. Det kan derfor reises spørsmål om det overhodet vil være i samsvar med lovbestemmelsen å overføre frigjort premiereserve til foretakets premiefond. Ordlyden i forsikringsvirksomhetsloven § 9-17 fjerde ledd er generell og synes derfor også å omfatte avsatt premiereserve og tilleggsavsetning som er tilordnet et medlem av pensjonsordning til sikring av utbetaling av løpende uførepensjon, men det er likevel mulig at denne bestemmelsen først og fremst er beregnet på premiereserve og tilleggsavsetning som sikrer rett til alderspensjon. Uavhengig av dette vil det gi liten mening å benytte premiereserve som er frigjort ved nedsettelse av uføregrad og uførepensjon, til utbetaling av økte ytelser til medlemmet som den forsikrede. Banklovkommisjonen mener derfor at det riktige vil være at frigjort premiereserve som følge av nedsettelse av uføregrad, tilbakeføres til pensjonsinnretningens uspesifiserte avsetninger og dermed inngår ved beregningen av pensjonsinnretningens risikoresultat, også av den grunn at pensjonsinnretningen fortsatt vil bære risikoen for at en etterfølgende endring av medlemmets inntektsmuligheter fører til at det senere må fastsettes ny og høyere uføregrad etter lovutkastet § 9-6 første ledd.

I samsvar med dette foreslås det i lovutkastet § 9-6 tredje ledd generelt at det ved endring av uføregrad skal foretas omberegning av premiereserven etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd, og at den endring av premiereserven omberegningen medfører, skal inngå ved pensjonsinnretningens beregning av årets risikoresultat. Dette vil bety at en økning av premiereserven må dekkes inn ved overføring fra pensjonsinnretningens uspesifiserte avsetninger, og at frigjorte midler blir å tilbakeføre til disse.

5) Når det gjelder spørsmål vedrørende særlige krav til forsikringsmessige avsetninger i tilfelle hvor en uførepensjonsordning etter lovutkastet er påbygget med en ordning for medlemmenes opptjening av rett til uførepensjon etter tjenestetid som nevnt i lovutkastet § 9-12, viser Banklovkommisjonen til bemerkningene foran i avsnitt 12.1.

13 Ikrafttredelse og overgangsregler

13.1 Utgangspunkter

Banklovkommisjonen legger til grunn at Kongen gis hjemmel til å fastsette tidspunktet for ikrafttreden av lovgivning basert på lovutkastet. Lovutkastet inneholder regler for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon som er tilpasset folketrygdlovens nye regelverk for uføretrygd. Det legges derfor også til grunn at tidspunktet for ikrafttreden ikke kan settes tidligere enn tidspunktet for ikrafttreden av den nye uføretrygdordningen i folketrygden, etter planen 1. januar 2015.

Den umiddelbare virkning av at ny lovgivning om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon settes i kraft, vil være at foretak deretter bare kan opprette nye pensjonsordninger med uførepensjon med pensjonsplan og annet regelverk som er i samsvar med de krav som stilles i den nye lovgivningen. Dette skjer ved inngåelse av en kollektiv forsikringsavtale med en pensjonsinnretning, og pensjonsordningen vil kunne sikre uførepensjon til medlemmer som får nedsatt inntektsevne etter at forsikringsavtalen er trådt i kraft.

At den nye lovgivningen trer i kraft, vil i seg selv ikke få direkte virkning for eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon etter reglene i foretakspensjonsloven kapittel 6. Virkningene for eksisterende pensjonsordninger og rett til uførepensjon opptjent av medlemmene i pensjonsordningene, må i tilfelle fastlegges ved overgangsregler inntatt i den nye lovgivningen.

Behovet for overgangsregler skyldes først og fremst at folketrygdens nye regelverk om uføretrygd vesentlig endrer grunnlaget og forutsetningene for regelverket om uførepensjon i foretakspensjonsloven, og at eksisterende pensjonsordninger som skal gi uførepensjon i tillegg til uføreytelser fra folketrygden, ikke er tilpasset ytelsesnivået og vilkårene i den nye uføretrygden. Ved ikraftsettelse av regelverket for ny uføretrygd må det derfor samtidig etableres et nytt lovgrunnlag for videreføring av tjenestepensjonsordninger med uførepensjon. Ved utarbeidelsen av utredningen her med tilhørende lovutkast, har Banklovkommisjonen søkt å klarlegge prinsippene for ny lovgivning om tjenestepensjonsordninger tilpasset regelverket for ny uføretrygd. Lovgivning på grunnlag av lovutkastet kan imidlertid vanskelig gjennomføres uten at det samtidig avklares hvilke virkninger endringene i folketrygd- og pensjonslovgivningen skal få for de eksisterende uførepensjonsordningene og for rett til uførepensjon opptjent av medlemmene i uførepensjonsordningene på det tidspunkt den nye lovgivningen trer i kraft. I utredningen her med tilhørende lovutkast fremmer derfor Banklovkommisjonen forslag til lovbestemmelser som skal avklare de overgangsproblemer som vil oppstå i forhold til eksisterende uførepensjonsordninger.

Banklovkommisjonen legger til grunn at gjennomføring av lovgivning basert på lovutkastet ikke skal gjøre det påkrevd for foretaket å avvikle eksisterende uførepensjonsordninger. Eksisterende uførepensjonsordninger er av stor betydning for et betydelig antall foretak og deres ansatte, og dette tilsier at en så vidt mulig legger til rette for at uførepensjonsordninger kan bli videreført tilpasset de krav som følger av den nye pensjonslovgivningen. De overgangsregler som foreslås, adresserer derfor to hovedgrupper av spørsmål:

En første gruppe spørsmål gjelder selve tilpasningen av pensjonsplanene i eksisterende pensjonsordninger til regelverket i den nye lovgivningen, og fra hvilket tidspunkt de nye pensjonsplanene skal tre i kraft.

En annen gruppe spørsmål gjelder hvilke virkninger tilpasningen av pensjonsplanene skal få for rett til uførepensjon opptjent i eksisterende pensjonsordninger og fra hvilket tidspunkt disse virkningene skal inntre.

13.2 Overgang til ny lovgivning for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon

Banklovkommisjonen viser til at endringene i folketrygdloven og gjennomføringen av den nye uføretrygdordningen krever tilpasninger og endringer i lovgivningen om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon, og at denne lovgivningen vil måtte få virkninger også for eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon.

For det første, folketrygdlovens regelverk for uføretrygd vil generelt medføre prinsipielt viktige endringer i den eksisterende uføreordningen i folketrygden og dermed også i selve grunnlaget for foretakspensjonslovens regelverk for uførepensjon fra skattegunstige tjenestepensjonsordninger i privat sektor. I motsetning til gjeldende folketrygdlov er regelverket for folketrygdens uføreytelser nå utformet som en ren risikobasert trygdeordning knyttet til selve tapet av inntektsevne, og retten til ny uføretrygd er derfor uavhengig av alderspensjonssystemet og av pensjonsopptjening etter tjenestetid. Dessuten har ny uføretrygd et ytelsesnivå som er knyttet til 66 prosent av lønn inntil 6 G, og som for det store flertall av medlemmer i tjenestepensjonsordninger vil innebære at ny uføretrygd i hovedsak også dekker en betydelig del av den samlete uførepensjon tilsvarende om lag 66 prosent av lønn, som det hittil har vært en oppgave for uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger å dekke. En kombinasjon av ny uføretrygd og uføretjenestepensjon fra eksisterende pensjonsordninger vil derfor generelt gi et utilsiktet høyt ytelsesnivå.

For det annet, den nye uføretrygdordningen vil gjelde for og gi rett til uføretrygd til alle personer som etter at endringen i folketrygdloven er satt i kraft, får sin inntektsevne nedsatt som følge av sykdom, skade eller lyte. Dette gjelder også personer som er yrkesaktive medlemmer i eksisterende pensjonsordninger og innehavere av fripolise(r) med rett til uførepensjon utstedt under slike pensjonsordninger. Hovedformålet med lovutkastet i utredningen her er derfor å dekke behovet for oppdatering av tjenestepensjonsregelverket til den nye uføretrygdordningen, særlig å få fastsatt nye vilkår og rammer for hvilke tillegg til ny uføretrygd som uførepensjon fra tjenestepensjonsordningene i privat sektor skal kunne gi i framtiden. Dette krever at ny lovgivning om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon basert på lovutkastet også må gjøres gjeldende for eksisterende tjenestepensjonsordninger med uførepensjon, blant annet slik at det må fastsettes nye pensjonsplaner for medlemmenes rett til uførepensjon som følge av nedsatt inntektsevne i framtiden.

Banklovkommisjonen viser videre til at overgangen til et nytt lovverk så vidt mulig bør gjennomføres på en måte som ikke vil føre til avvikling av eksisterende uførepensjonsordninger etter reglene i foretakspensjonsloven, noe som vil føre til at det må utstedes et betydelig antall fripoliser for opptjent rett til uførepensjon. Det bør ikke kreves at foretak som fortsatt vil ha uførepensjonsordning, først må avvikle den eksisterende pensjonsordningen og deretter opprette ny uførepensjonsordning etter den nye pensjonslovgivningen. Av hensyn til sammenhengen mellom ny uføretrygd og ny uføretjenestepensjon bør derfor foretak som vil videreføre sin pensjonsordning med uførepensjon, sørge for nødvendige regelverksendringer så snart som mulig etter at den nye uføretrygdordningen og lovgivningen basert på lovutkastet er satt i kraft, jf. lovutkastet § 9-13 første ledd første punktum. For foretak som fortsatt ønsker å ha tjenestepensjonsordning med uførepensjon som supplement til ny uføretrygd, vil dette blant annet innebære:

Foretaket må så snart som mulig og senest innen en frist fastsatt av Kongen, tilpasse pensjonsordningens pensjonsplan for uførepensjon på en måte som er i samsvar med prinsippene for ny uføretrygd og de rammer og krav som er fastsatt i den nye lovgivningen for uførepensjonsordninger.

Uførepensjoner i henhold til ny pensjonsplan må knyttes til framtidig tap av inntektsevne og utformes som en risikoytelse, frikoblet fra alderspensjonsytelsen og fra prinsippet om årlig opptjening av rett til uførepensjon.

Uføreytelsene etter pensjonsplanen må være tilpasset ytelsesnivået i ny uføretrygd i samsvar med de rammer som er fastsatt i den nye lovgivningen.

Den nye pensjonsplanen må gjelde tilfeller av uførhet som inntreffer etter at den er fastsatt. Av hensyn til kontinuitet i pensjonsordningens uføredekning bør opptjening av uførepensjon etter eksisterende pensjonsplan først opphøre på samme tidspunkt.

Banklovkommisjonen legger til grunn at en del foretak nok ikke vil ønske å videreføre sin pensjonsordning med uførepensjon. Det er viktig å få avklart dette forholdet så snart som mulig, og lengden av fristen for tilpasning av pensjonsplanen bør fastsettes i lys av dette. Virkningen av at et foretak unnlater å utforme ny pensjonsplan for sin pensjonsordning innen den fastsatte fristen, vil være at pensjonsordningens uføredekning må avvikles etter reglene i foretakspensjonsloven ved utstedelse av fripoliser som sikrer de uførerettigheter som er opptjent av medlemmene ved tjenestetid etter den eksisterende pensjonsplanen, jf. lovutkastet § 9-13 fjerde ledd. Dette har imidlertid ingen virkning for medlemmer som allerede på opphørstidspunktet mottar eller har ervervet rett til uførepensjon, jf. lovutkastet § 9-13 fjerde ledd annet punktum.

13.3 Skjæringspunktet mellom tidligere og ny pensjonsplan

Banklovkommisjonen legger således opp til en overgangsordning basert på at eksisterende pensjonsordninger kan videreføres etter tilpasning av pensjonsplanene til de krav som stilles i den nye lovgivningen. Av hensyn til helheten i uførepensjonssystemet bør et slikt opplegg være gjennomført innenfor en tidsramme som gjør at perioden mellom ikraftsettelse av folketrygdens uføretrygdordning og tilpasningen av pensjonsplanene for eksisterende tjenestepensjonsordninger blir så kort som mulig. Ulike forhold må imidlertid her tas i betraktning.

For det første, tjenestepensjonsordninger med uførepensjon er basert på en kollektiv forsikringsavtale. Rettslige og praktiske forhold knyttet til slike forsikringer vil derfor også måtte få vesentlig betydning også for overgangen til et nytt lov- og regelverk på uføreområdet. At ny lovgivning om folketrygdens uføreordning og at tjenestepensjonsordninger med uførepensjon er satt i kraft, vil i seg selv ikke føre til nødvendig omlegging av uførepensjonssystemet. I alle tilfelle vil tilpasningen av eksisterende pensjonsordninger til den nye lovgivningen i tillegg kreve både at nye pensjonsplaner blir utarbeidet, og at disse blir gjennomført i avtaleverket mellom foretakene og pensjonsinnretningene. Dette vil bli bestemmende for overgangstidspunktet som i tid vil måtte ligge noe etter at selve lovgivningen er på plass. Banklovkommisjonen har derfor funnet det praktisk at Kongen fastsetter fristen for når det senest må foreligge en tilpasning av pensjonsordningenes pensjonsplan til den nye lovgivningen om uførepensjon, jf. lovutkastet § 9-13 første ledd.

Hensynet til kontinuitet i uførepensjonsordningen tilsier derfor at skjæringspunktet mellom rett til uførepensjon etter pensjonsplan i eksisterende pensjonsordning og rett til uførepensjon etter pensjonsordningens nye pensjonsplan, må knyttes til det tidspunkt den nye pensjonsplanen trer i kraft i henhold til foretakets avtale med pensjonsinnretningen. Dette vil skape en forutberegnelighet for alle involverte parter. Av hensyn til vesentlige endringer i grunnlaget for pensjonsinnretningens uføreansvar og beregninger av premier og avsetninger på grunnlag av ny pensjonsplan, kan den nye pensjonsplanen forsikringsrettslig og praktisk bare gis virkning i forhold til medlemmer som har fått nedsatt inntektsevne etter dette tidspunkt, jf. lovutkastet § 9-13 første ledd annet punktum. Overgangen til ny pensjonsplan som vil gi rett til uførepensjon ved nedsatt inntektsevne, og som er utformet som en risikoytelse uavhengig av opptjening etter tjenestetid, vil innebære at pensjonsinnretningens uførepensjonspremier deretter må beregnes på nytt grunnlag og ut fra ytelsesnivået i ny pensjonsplan (foran i avsnitt 12.2). Kravet til pensjonsinnretningenes avsetninger til dekning av framtidig risiko og ansvar for uførepensjon må også beregnes ut fra nye utgangspunkter og forutsetninger (foran i avsnitt 12.3). Dette vil gjelde uavhengig av om selve lovgivningen om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon er satt i kraft på et tidligere tidspunkt.

13.4 Virkninger for rett til uførepensjon opptjent i eksisterende pensjonsordninger

Gjennomføringen av en overgang til ny lovgivning om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon basert på tilpasning av pensjonsordningenes pensjonsplaner til kravene i den nye lovgivningen, vil først og fremst få virkninger i forhold til medlemmer av pensjonsordningen som deretter får sin inntektsevne nedsatt, jf. lovutkastet § 9-13 første ledd. Det er imidlertid også behov for overgangsregler som klargjør i hvilken utstrekning endringen av pensjonsplanen skal få betydning i forhold til den rett til uførepensjon som medlemmene har opptjent før ny pensjonsplan er satt i kraft. Det må her skilles mellom medlemmer som er blitt uføre før ny pensjonsplan er satt i kraft og de medlemmer som blir uføre etter dette tidspunktet.

1) I forhold til medlemmer som har fått inntektsevnen nedsatt før den nye pensjonsplanen er trådt i kraft, og som derfor allerede mottar uførepensjon eller har ervervet rett til uførepensjon etter den eksisterende pensjonsordningens tidligere pensjonsplan, må hovedregelen være at disse medlemmer, uavhengig av den senere endring av pensjonsplanen og av folketrygdens nye uføreordning, fortsatt vil ha retten til uførepensjon fra pensjonsordningen i behold, jf. lovutkastet § 9-13 annet ledd. Denne retten til uførepensjon er direkte hjemlet i det forsikringsforholdet som gjaldt på det tidspunkt uførerisikoen materialiserte seg og medlemmets inntektsevne ble nedsatt.

En del av de medlemmer som allerede mottar uførepensjon fra pensjonsordningen, vil i tillegg motta uførepensjon etter folketrygdens tidligere regelverk i henhold til vedtak truffet før den nye uføretrygdordningen er satt i kraft. Overgangsreglene i uføretrygdlovgivningen medfører at slike medlemmer ikke har rett til ny uføretrygd, men vil få sin uførepensjon fra folketrygden omregnet til ny uføretrygd på et fiktivt pensjonsgrunnlag slik at pensjonistene vil motta ny uføretrygd som gir samme nettoytelse etter skatt som tidligere (foran i avsnitt 5.1.7). Slike uførepensjonister vil derfor ikke motta samlet uførepensjon på samme nivå som tidligere, med mindre det fortsatt blir utbetalt uførepensjon fra pensjonsordningen etter tidligere pensjonsplan.

Overgangen til nye pensjonsplaner vil måtte ta noe tid (foran i avsnitt 13.3), og det vil derfor oppstå en viss periode etter at endringen av folketrygdloven er satt i kraft, hvor de eksisterende pensjonsplaner fortsatt vil gjelde. Medlemmer som blir uføre i denne perioden, vil ha rett til ny uføretrygd og dessuten uførepensjon etter tidligere pensjonsplan. Som nevnt foran i avsnitt 5.1.7, gjelder den nye uføretrygdordningen både tilfelle av nedsatt inntektsevne etter at uføretrygdordningen er satt i kraft, og tilfelle hvor inntektsevnen er nedsatt forut for dette tidspunkt, men hvor selve vedtaket om rett til ny uføretrygd er truffet etter at lovendringen er satt i kraft. Det er ikke til å unngå at det i slike tilfeller vil bli utbetalt uførepensjon fra eksisterende pensjonsordninger til medlemmer som i tillegg har rett til og mottar ny uføretrygd, uavhengig av om dette medfører at samlet ytelsesnivå blir høyt. Dette vil rettslig neppe kunne motvirkes på annen måte enn ved en tilsvarende avkortning av uføretrygden i enkelttilfelle, noe som vil kreve endring av reglene for uføretrygd og skape betydelige administrative problemer innenfor uføretrygdordningen. I samsvar med dette legger Banklovkommisjonen til grunn at innbetaling av premie til en eksisterende pensjonsordning basert på tidligere pensjonsplan først kan opphøre med virkning fra det tidspunkt da den nye pensjonsplanen for pensjonsordningen er satt i kraft.

Dersom en arbeidstaker som mottar uførepensjon etter tidligere pensjonsplan, får ytterligere nedsatt inntektsevnen etter at pensjonsordningens nye pensjonsplan er satt i kraft, kan dette skyldes at inntrådt uførhet viser seg å føre til et større tap av inntektsevne enn opprinnelig lagt til grunn, eller at arbeidstaker senere under fortsatt arbeid i foretaket (for eksempel i deltidsstilling) er rammet av nytt uføretilfelle etter at den nye pensjonsplanen er trådt i kraft. Uavhengig av dette vil arbeidstakeren ha rett til uførepensjon etter den tidligere pensjonsplanen beregnet ut fra den økning i uføregrad som dermed er inntrådt. Samtidig vil imidlertid et uføretilfelle inntrådt en tid etter at den nye planen er i kraft, også gi en arbeidstaker i deltidsstilling rett til uførepensjon etter den nye planen, men da beregnet ut fra det tap i inntektsevne som det nye uføretilfellet medfører. Det bør imidlertid ikke gjelde dersom arbeidstakeren i stedet vil motta uførepensjon etter den tidligere pensjonsordning beregnet etter økt uføregrad. Banklovkommisjonen legger til grunn at den enkelte arbeidstaker i stedet bør kunne kreve uførepensjonen etter den nye pensjonsplanen som et tillegg til den uførepensjon som den tidligere pensjonsplanen ga rett til etter opprinnelig uføregrad, jf. lovutkastet § 9-13 annet ledd annet punktum. I forhold til ny uføretrygd følger en tilsvarende løsning av folketrygdloven § 12-9 fjerde ledd fordi vedtaket om økt uføregrad vil være truffet etter at uføretrygdordningen er satt i kraft og vil dermed gi rett til økning i uføretrygd i samsvar med den høyere uføregraden. Bestemmelsen gjelder også uførepensjonister som allerede har fått omregnet uførepensjon til uføretrygd etter den nye lovgivningen med virkning fra ikrafttredelsestidspunktet (se foran i avsnitt 5.1.7).

2) De medlemmer av eksisterende pensjonsordninger som ikke har fått sin inntektsevne nedsatt forut for det tidspunkt den nye pensjonsplanen trer i kraft, vil ikke ha ervervet rett til uførepensjon etter pensjonsordningens tidligere pensjonsplan, men vil fram til dette tidspunkt ha opptjent rett til uførepensjon etter tidligere pensjonsplan for pensjonsordningen som kan komme til utbetaling ved framtidig uførhet. Opptjent rett til pensjon før dette tidspunkt vil måtte beregnes ut fra lønn og tjenestetid i samsvar med det forsikringsforhold som ligger til grunn for den eksisterende pensjonsordningen. At ny pensjonsplan er fastsatt, kan ikke uten videre medføre at tidligere opptjente uførerettigheter bortfaller. Det kan heller ikke legges til grunn at pensjonsordningenes nye pensjonsplaner i alle tilfelle vil gi like god uføredekning som eksisterende pensjonsordninger. Selv om uføretrygd blir utbetalt, vil dette bero først og fremst på hvilke regler de enkelte pensjonsplaner fastsetter om krav til uføregrad og når det gjelder tilleggsprosenten for lønn mellom 6 og 12 G skal medregnes.

Utgangspunktet må være at en tidligere opptjent rett til uførepensjon ikke vil bortfalle som følge av tilpasningen av pensjonsordningens pensjonsplan til den nye lovgivningen om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon, og at uførerettigheter allerede opptjent av yrkesaktive medlemmer av pensjonsordningen etter lønn og tjenestetid, vil måtte videreføres i pensjonsordningen. I tilfelle hvor et medlem får sin inntektsevne nedsatt etter at den nye pensjonsplan er satt i kraft, vil imidlertid medlemmet også ha rett til uførepensjon etter den nye pensjonsplanen for pensjonsordningen og dessuten rett til uføretrygd fra folketrygden. For å unngå at nivået på samlet uføreytelse og kompensasjonsgrad i forhold til lønn blir for høy, bør derfor den ytelse som tidligere opptjent rett til uførepensjon gir grunnlag for, likevel ikke kunne gjøres gjeldende i den utstrekning inntektstapet ved senere uførhet blir dekket på en like god måte ved den uførepensjon som medlemmet vil ha rett til etter den nye pensjonsplanen for pensjonsordningen, jf. lovutkastet § 9-13 tredje ledd. Sett fra foretakets side vil i så fall tidligere opptjent rett til uførepensjon i pensjonsordningen reelt være avløst av medlemmets rett til uførepensjon etter den nye pensjonsplanen for pensjonsordningen. Dette kan imidlertid ikke gjelde dersom opptjente uførerettigheter etter tidligere pensjonsplan dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes verken av uføretrygden eller uførepensjon i henhold til den nye pensjonsplanen, noe som først og fremst vil bero på hvilke regler pensjonsplanen for pensjonsordningen har om krav til uføregrad og når det gjelder om lønn mellom 6 til 12 G skal medregnes.

Dersom et medlem i pensjonsordning med ny pensjonsplan, fratrer sin stilling i foretaket og opphører å være medlem, vil medlemmet deretter ikke ha rett til uførepensjon etter pensjonsordningens nye pensjonsplan. Medlemmet vil derimot kunne ha rett til uførepensjon i henhold til uførerettigheter opptjent før pensjonsordningens overgang til ny pensjonsplan også når uførhet inntreffer etter fratredelsen. Et medlem som senere fratrer sin stilling i foretaket uten å være ufør, bør derfor sikres den rett til uførepensjon som var opptjent av arbeidstakeren i henhold til pensjonsordningens tidligere pensjonsplan, ved utstedelse av pensjonsbevis i samsvar med reglene i lovutkastet § 9-12 fjerde ledd, jf. § 9-13 tredje ledd siste punktum. Blir arbeidstakeren etter ansettelse i annet foretak omfattet av ny pensjonsordning med rett til uførepensjon, vil imidlertid fradragsreglene i lovutkastet §§ 9-12 femte ledd og 9-14 annet ledd føre til at det i uførepensjon fra dette foretakets pensjonsordning gjøres fradrag i den utstrekning uførepensjonen etter pensjonsbeviset vil medføre at samlete uføreytelser vil dekke inntektstap ut over de maksimale rammene som er satt for uførepensjon i lovutkastet § 9-8, jf. foran i avsnitt 11.1 hvor avkortningsreglene er nærmere beskrevet.

13.5 Særlig om fripoliser

1) På det tidspunkt ny lovgivning om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon trer i kraft, vil det foreligge et betydelig antall fripoliser utstedt under pensjonsordninger i henhold til foretakspensjonsloven til arbeidstakere som har fratrådt sin stilling og opphørt å være medlem av pensjonsordningen eller til arbeidstakere som fortsatt er medlem av pensjonsordningen, men hvor uføredekningen i pensjonsordningen er brakt til opphør, jf. lovutkastet § 9-13 tredje og fjerde ledd. Fripolisene etablerer et eget rettsforhold mellom innehaveren og pensjonsinnretningen, og fripolisens uførerettigheter er del av dette rettsforholdet. At det gjennomføres ny lovgivning om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon vil derfor som hovedregel ikke ha virkning for dette rettsforholdet, og for fripoliseinnehaverens rett til uførepensjon i henhold til fripolisen uavhengig av om inntektsevnen er nedsatt før eller etter at den nye lovgivningen er trådt i kraft. Etter fripolisens ordlyd utløser framtidig uførhet – uavhengig av tidspunkt – rett til uførepensjon i henhold til fripolisen. Likevel vil den nye lovgivningen om uføretrygd i folketrygden og om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon på flere måter kunne få betydning for innehavere av tidligere utstedte fripoliser.

For det første, etter at den nye uføretrygdordningen er satt i kraft, vil fripoliseinnehaveren kunne få rett til ny uføretrygd. Regelverket om ny uføretrygd skal gis virkning i tilfelle hvor inntektsevne er nedsatt etter dette tidspunkt. Det samme gjelder også ved tilfelle av tidligere inntrådt uførhet dersom vedtaket om uføretrygd først treffes etter ikrafttredelsestidspunktet, men derimot ikke hvis vedtak om uførepensjon etter tidligere folketrygdlov er truffet før dette tidspunkt, jf. foran i avsnitt 5.1.7. At fripoliseinnehaveren mottar ny uføretrygd, kan imidlertid etter Banklovkommisjonens oppfatning ikke være til hinder for at fripoliseinnehaveren ved senere uførhet i tillegg gjør gjeldende retten til uførepensjon etter fripolisen. Dette som er utgangspunktet for lovutkastet § 9-14, må gjelde selv om uførepensjonen fra fripolisen bidrar til at samlet uførepensjonsnivå vil ligge høyere enn det som kan oppnås etter den nye lovgivningen om uføretrygd. Dette er et forhold som rettslig neppe kunne motvirkes på annen måte enn ved en tilsvarende avkortning av uføretrygden i det enkelte tilfellet, noe regelverket for uføretrygd ikke gir adgang til.

For det annet, et betydelig antall fripoliseinnehavere vil etter hvert bli ansatt i foretak som har pensjonsordning med uførepensjon tilpasset ny lovgivning om uføretrygd og tjenestepensjonsordninger med uførepensjon. Ved uførhet vil arbeidstakeren i så fall ha rett både til uføretrygd og uførepensjon etter den nye pensjonsplanen for foretakets pensjonsordning. Dette medfører et behov for en viss samordning av uførepensjon fra ulike pensjonsordninger. Etter Banklovkommisjonens oppfatning bør det i så fall kunne gjøres fradrag i uførepensjonen fra pensjonsordningen i det foretak hvor arbeidstakeren da er ansatt, i den utstrekning arbeidstakerens rett til uførepensjon etter tidligere fripolise(r) medfører at samlete uføreytelser vil dekke inntektstap ut over de maksimale rammene som er satt for uførepensjon i lovutkastet § 9-8, jf. foran i avsnitt 11.1 hvor avkortningsreglene er nærmere beskrevet. Samlet kompensasjonsgrad i forhold til lønn vil ellers kunne bli for høy. Banklovkommisjonen har vurdert om fradragsreglene i stedet bør knyttes til det høyeste pensjonsnivået i henholdsvis den nye pensjonsordningen eller i den pensjonsordning fripolisen er utstedt i henhold til. Etter Banklovkommisjonens oppfatning følger det imidlertid av de skatteøkonomiske hensyn som ligger til grunn for den skattegunstige behandlingen av tjenestepensjonsordninger, at det ikke bør foretas reduksjon av rett til uførepensjon med mindre dette er nødvendig for å unngå at de lovmessige maksimalrammer for uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger fastsatt i lovutkastet § 9-8 blir overskredet. Denne bestemmelsen gir også en enkel og forutsigbar ramme i praksis.

Medlemmene Andreassen, Juliussen og Mildal støtter ikke de foreslåtte rammene i lovutkastet §§ 9-14 annet ledd og 9-15 første ledd (se nedenfor i avsnitt 13.6) for fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, foretakets pensjonsordning og de samlede ytelsene fra fripoliser, pensjonsbevis og oppsatte rettigheter fra offentlige pensjonsordninger overstiger en kompensasjonsgrad som er høyere enn uføretrygden og de maksimale grensene fastsatt i lovutkastet § 9-8. Det bør ikke være slik at den enkelte uføre på grunn av modellomlegging oppnår bedre samlet kompensasjon, enn det både tidligere og ny pensjonsordning hadde til hensikt å gi. Spesielt kritisk er disse medlemmene til løsningen gitt at den også skal anvendes i tilfellet der et foretak før ny lov trer i kraft har lukket sin uførepensjon med fripoliseopptjening og gått over til en uførepensjonsordning uten fripoliseopptjening. Dette er det svært mange foretak som har gjort i de senere år. Hvis en ansatt som har vært i samme foretak hele denne tiden først får avkortning hvis maksimalrammen overskrides anser disse medlemmene dette som en svært urimelig løsning for foretaket. Gitt for eksempel at tidligere uførepensjonsordning var en 66 prosents ordning og ny ordning for eksempel er en 3 prosents ordning. At avkortning da først skal skje ved 10 prosent og dermed gi den ansatte en mye høyere ytelse enn arbeidsgiver noen gang har tiltenkt, mens arbeidsgiver får tilsvarende lavere fradrag ved premieberegningen av ny ordning, brister det med det som disse medlemmene anser som et balansert og rettferdig system. Det vises for øvrig til disse medlemmenes merknader ovenfor i avsnitt 11.1 til lovutkastet § 9-12 femte ledd.

Banklovkommisjonen legger til grunn at uførepensjonen fra fripolise(r) likevel ikke bør gi grunnlag for fradrag i den utstrekning uførepensjonen etter fripolisen dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes verken av uføretrygden eller uførepensjonen fra den nye pensjonsordningen, noe som først og fremst vil bero på hvilke regler pensjonsplanen for pensjonsordningen har om krav til uføregrad og når det gjelder om lønn mellom 6 til 12 G skal medregnes. Man vil også kunne ha tilfeller hvor fripolisen er basert på et høyere lønnsgrunnlag enn det uførepensjonen fra pensjonsordningen baseres på, fordi arbeidstakeren har gått ned i lønn etter utstedelsen av fripolisen. I slike tilfeller vil uførepensjonen etter fripolisen dekke inntektstap som ikke dekkes verken av pensjonsordningen eller uføretrygden.

Fradragsordningen er inntatt i lovutkastet § 9-14 annet ledd. Det følger av lovutkastet § 9-14 tredje ledd at ordningen ikke gjelder i de tilfelle hvor fripoliseinnehaveren mottar uførepensjon etter fripolise som følge av uførhet inntrådt før den nye lovgivningen om tjenestepensjonsordninger med uførepensjon er satt i kraft. For øvrig vil fradragsordningen heller ikke få betydning i tilfelle hvor uførhet inntreffer mens fripoliseinnehaveren er ansatt i et foretak som ikke har pensjonsordning med uførepensjon i samsvar med den nye lovgivningen.

Et tilsvarende behov for samordning av uførerettigheter i ulike pensjonsordninger foreligger også dersom en fripoliseinnehaver som er blitt medlem av en uførepensjonsordning etter lovutkastet, under tidligere ansettelse hos arbeidsgiver i offentlig sektor har opptjent en «oppsatt rett» til uførepensjon. I så fall vil reglene i lovutkastet § 9-15 komme til anvendelse, se nedenfor i avsnitt 13.6.

2) Gjennomføringen av fradragsordningen i lovutkastet § 9-14 annet ledd kan by på visse problemer i praksis. Pensjonsinnretningene vil således ha behov for informasjon om fripoliser utstedt til de enkelte arbeidstakere under tidligere pensjonsordninger som de har vært medlem av og i tilfelle hvilke ytelser fripolisen vil gi. Banklovkommisjonen har derfor vurdert om det av kostnadshensyn bør ses bort fra fripoliser som gir rett til uførepensjon under et fastsatt nivå.

Finans Norge har innhentet informasjon om størrelsen på uførerettigheter i fripoliser fra de tre største livsforsikringsselskapene. Disse selskapene representerer en markedsandel i dag på 94 prosent og dataene fra disse er illustrert i figur 13.1 nedenfor.

Figur 13.1 Størrelsen på uførerettigheter i fripoliser i de tre største livsforsikringsselskapene per januar 2013.

Kilde: Finans Norge.

Figur 13.1 viser at om lag 90 prosent av opptjente fripoliserettigheter gir rett til årlig uførepensjon på mindre enn halvparten av G (kroner 42 600 per 1. januar 2013). 50 prosent av fripoliserettighetene gir rett til årlig ytelse på under 15 prosent av G (kroner 17 040 per 1. januar 2013).

Det legges til grunn at teknisk sett vil pensjonsinnretningene kunne skaffe informasjon om eksisterende fripoliser med rett til uførepensjon gjennom databasen Norsk Pensjon. Norsk Pensjon må da bygges ut med tekniske løsninger som gjør det mulig å registrere uførepensjonsrettigheter i basen og det må gjøres en jobb med å foreta registrering av disse rettighetene. En slik utbygging vil medføre en del kostnader.

Banklovkommisjonen legger til grunn at det vil være nødvendig å bygge ut et system slik at man teknisk sett i hvert fall fanger opp fripoliser som gir rett til uførepensjon av en viss størrelse. Om dette gjøres i databasen Norsk Pensjon eller andre plattformer ut fra hensiktsmessighetsvurderinger, vil her ikke være noe avgjørende forhold. Gjennom et slikt arbeid vil man uansett ha etablert en teknisk løsning som gjør det mulig og gjør det relativt enkelt å fange opp også mindre fripoliserettigheter som gir rett til uførepensjon. Kostnaden ved å ta hensyn til samtlige fripoliser med rett til uførepensjon og ikke bare de som overstiger en viss grense, vil dermed anses som akseptable ut fra samfunnsmessige hensyn når systemet for samordning først er bygget ut. Ved å ta hensyn til samtlige fripoliserettigheter ved samordning etter lovutkastet § 9-14 annet ledd, vil man også fange opp de situasjonene hvor den enkelte uføre har flere fripoliser som gir rett til uførepensjon ved siden av retten til uførepensjon fra pensjonsordningen hos siste arbeidsgiver.

Medlemmene Heldal, Kierulf Prytz og Søyland vil overordnet understreke at et system med samordning av uførepensjon etter denne loven med tidligere opptjente uførerettigheter må være administrativt håndterbart. Et system for slik samordning forutsetter at pensjonsinnretningene har elektronisk tilgang til nødvendig og relevant informasjon fra både privat og offentlig sektor. Effektiv tilgang til informasjon som skal danne grunnlag for samordning og eventuell avkortning mot opptjente uførerettigheter etter fripoliser kan gjerne utvikles med basis i Norsk Pensjon, men dette forutsetter at selskapet og pensjonsinnretningene får nødvendige konsesjoner til å utveksle slik informasjon. Det vises for øvrig til disse medlemmenes merknad i avsnitt 13.6 nedenfor hva gjelder samordning med oppsatte rettigheter i offentlige tjenestepensjonsordninger.

13.6 Særlig om opptjente rettigheter i offentlige tjenestepensjonsordninger

Arbeidsdepartementet har i Prop. 202 L (2012–2013) side 19 valgt å ikke foreslå at uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger utformes som rene risikoordninger, men departementet har lagt til grunn at de tar sikte på å arbeide videre med dette spørsmålet, blant annet i lys av løsningen som velges for privat sektor, se ovenfor i avsnitt 4.5. I høringsnotatet av 21. juni 2013 avsnitt 4.4 drøftet Arbeidsdepartementet spørsmål om håndtering av «oppsatte rettigheter» og «fripoliser» i et opplegg for uføretjenestepensjon utformet som en forsikringsordning som gir full uførepensjon uavhengig av krav om tjenestetid (ren risikoordning). I denne sammenheng mener Arbeidsdepartementet at hovedspørsmålene i så fall vil være:

Forholdet til opptjent pensjon og oppsatt pensjonsrett i offentlig pensjonsordning når det nye opplegget for offentlig uførepensjon gjennomføres (høringsnotatet avsnitt 4.4.2). Hovedsynspunktet er at i en ny forsikringsbasert offentlig tjenestepensjonsordning som er uavhengig av tjenestetid, skal den nye ordningen gi uføre medlemmer full offentlig uførepensjon i stedet for tidligere rett til uførepensjon opptjent etter tjenestetid, og at dette også må gjelde for arbeidstakere som er fratrådt med «oppsatte rettigheter», men senere igjen er blitt medlem av offentlig tjenestepensjonsordning. Løsningen som der er skissert har mye til felles med den løsningen som Banklovkommisjonen foreslår i utredningen her i lovutkastet §§ 9-13 annet og tredje ledd og 9-14 annet ledd, se ovenfor i avsnittene 13.4 og 13.5.

Hvilken vekt skal behovet for helheten i et samlet system for uførepensjon gis på bakgrunn av det tradisjonelle skillet mellom tjenestepensjonsordninger i offentlig og i privat sektor (høringsnotatet avsnitt 4.4.3). Arbeidsdepartementet drøfter i denne sammenheng ulike spørsmål om samordning.

Et første spørsmål om samordning er om det i ny offentlig uførepensjonsordning skal gjøres fradrag i den offentlige tjenestepensjonen for uførepensjon som utbetales i henhold til fripolise fra pensjonsordning i privat sektor. Dette med sikte på at samlet uførepensjon ikke skal overstige det nivå for uførepensjon som følger av den offentlige ordningen. Etter gjeldende regler er det ikke hjemmel for å foreta slikt fradrag.

I høringsnotatet side 29 viser Arbeidsdepartementet til at regelverket i offentlige og private tjenestepensjonsordninger ikke er harmoniserte, og at det derfor «vil være ønskelig å samordne ytelsene for eksempel slik at utbetalingen fra den offentlige ordningen avkortes mot eventuelle utbetalinger fra ordninger i privat sektor». Arbeidsdepartementet mener at «det prinsipielt sett er uheldig dersom det samlede regelverket fører til at noen kan få 'mer enn full uføredekning'. Dette tilsier at en bør avkorte utbetalingene fra den offentlige ordningen mot eventuelle utbetalinger fra fripoliser fra privat sektor. På den annen side vil en slik avkortning, som nevnt, trolig kreve et komplisert regelverk og være administrativt krevende».

Det andre samordningsspørsmålet er om det skal gjøres fradrag i uførepensjonen fra pensjonsordninger i privat sektor for medlemmets rett til uførepensjon utbetalt i henhold til oppsatte rettigheter i offentlig pensjonsordning. Dette er et spørsmål som ikke direkte omtales i Arbeidsdepartements høringsnotat eller i proposisjonen, men som omfattes av departementets prinsipielle syn på behovet for samordning av samlete utbetalinger av uførepensjon fra offentlige og private pensjonsordninger. Arbeidsdepartementet avventer Banklovkommisjonens vurderinger av mulighetene for og ønskeligheten av slik samordning.

Som beskrevet foran i avsnitt 13.5 har Banklovkommisjonen i lovutkastet § 9-14 annet ledd, jf. § 9-12 femte ledd, lagt opp til en fleksibel ordning for avkortning av uførepensjonen fra pensjonsordningen i tilfelle hvor det også skjer utbetaling av uførepensjon i henhold til fripoliser. Avkortningsordningen forutsetter at retten til fripolisen(e) fortsatt består. Hovedsynspunktet er derfor at avkortning i uførepensjonen fra pensjonsordningen bare skal skje i den utstrekning summen av uføretrygd, uførepensjon i henhold til fripolise(r) og uførepensjonen fra pensjonsordningen uten avkortning vil overstige det maksimale ytelsesnivå som uføretrygden og en privat uførepensjonsordning skal kunne gi et medlem innenfor de ytelsesgrenser som lovutkastet § 9-8 angir. Det maksimale ytelsesnivået er fastlagt med sikte på at uførhet i medlemskapstiden vil gi rett til full uførepensjon fra pensjonsordningen uavhengig av tjenestetid på uføretidspunktet.

Banklovkommisjonen legger til grunn at det i forhold til regler om avkortning av uførepensjon fra en pensjonsordning i privat sektor prinsipielt ikke foreligger grunnlag for å behandle uførepensjon utbetalt i henhold til fripoliser og i henhold til oppsatte rettigheter i offentlige pensjonsordninger på forskjellig måte. Noe annet ville medføre at rekkefølgen på valget av jobb innenfor offentlig og privat sektor ville slå ut på størrelsen av den uførepensjon man fikk utbetalt og at mobiliteten i arbeidsmarkedet mellom offentlig og privat sektor kunne påvirkes. Prinsippet bør være at den nye lovgivningen ikke skal begrense retten til uførepensjon etter tidligere fripolise eller oppsatt rettighet, men at det skal gjøres fradrag i uførepensjon fra pensjonsordning etter lovutkastet i den utstrekning de tidligere opptjente pensjonsrettigheter medfører at samlet uførepensjon blir høyere enn de grenser for det maksimale pensjonsnivå som er fastlagt i lovutkastet § 9-8 (overskytende uførepensjon).

Medlemmene Andreassen, Juliussen og Mildal har bemerkninger til at fradrag først skal skje i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, foretakets pensjonsordning og de samlede ytelsene fra fripoliser, pensjonsbevis og oppsatte rettigheter fra offentlige tjenestepensjonsordninger overstiger en kompensasjonsgrad som er høyere enn uføretrygden og de maksimale grensene i lovutkastet § 9-8. Det vises til disse medlemmenes merknad til tilsvarende bestemmelser i § 9-14 annet ledd inntatt ovenfor i avsnitt 13.5.

Banklovkommisjonen har i lovutkastet § 9-15 tatt inn en bestemmelse som åpner for samordning av ny uførepensjon fra private tjenestepensjonsordninger og medlemmets uførepensjon fra oppsatt rett til uførepensjon fra tidligere medlemskap i offentlig pensjonsordning og i tilfelle fra fripolise(r). Ved utformingen av lovutkastet § 9-15 er det, på samme måte som i lovutkastet §§ 9-12 femte ledd og 9-14 annet ledd, lagt vekt på at det skal framgå klart 1) at bestemmelsen gjelder avkortning av uførepensjonen som skal utbetales fra den private pensjonsordningen, og 2) at forutsetningen for slik avkortning er at retten til uførepensjon i henhold til oppsatt rett i offentlig tjenestepensjon fortsatt kan gjøres gjeldende fullt ut.

Bakgrunnen for en slik fradragsordning er at det maksimale ytelsesnivået etter lovgivningen er fastlagt med sikte på at uførhet i medlemskapstiden vil gi rett til full uførepensjon fra pensjonsordningen uavhengig av tjenestetid på uføretidspunktet. I Arbeidsdepartementets høringsnotat side 26 synes dette spørsmålet å være sammenkoblet med spørsmålet om fratrådte arbeidstakere skal ha rett til fripolise fra eller oppsatt rett til uførepensjon etter tjenestetid ved fratreden. I lovutkastet i utredningen her er dette spørsmålet regulert som et særskilt spørsmål i lovutkastet §§ 9-1 fjerde ledd og 9-12, hvor en tilsvarende samordningsregel er inntatt i § 9-12 femte ledd, se ovenfor i avsnitt 11.1. I den utstrekning ordningen med «oppsatt rett til uførepensjon» ikke blir videreført som endelig løsning i offentlige tjenestepensjonsordninger, vil bestemmelsen i lovutkastet § 9-15 bare få betydning i forhold til «oppsatte rettigheter» opptjent før den nye lovgivningen for offentlige pensjonsordninger er trådt i kraft. Det må således skje en tilpasning av lovutkastet i forhold til hvordan de offentlige tjenestepensjonsordningene endelig blir seende ut på dette punkt.

Medlemmene Heldal, Kierulf Prytz og Søyland viser til sin merknad ovenfor i avsnitt 13.5, og vil peke på at samordning med oppsatte uførerettigheter i offentlig tjenestepensjon reiser særlige administrative utfordringer. For det første, er uførepensjon i offentlige tjenestepensjonsordninger en bruttoordning, og oppsatte rettigheter reguleres også etter at en person har gått ut av ordningen. For det andre, forutsetter et effektivt system for samordning betydelig informasjonsutveksling mellom offentlige og private pensjonsleverandører. Det er uvisst hvordan slik informasjonsutveksling skal kunne skje.

Disse medlemmene mener at de praktiske implikasjoner av samordning med oppsatte uførerettigheter fra offentlig tjenestepensjon ikke er tilstrekkelig utredet, og at det av den grunn er vanskelig å ha en endelig oppfatning av om nytten av samordning står i forhold til administrative kostnader. Disse medlemmene vil også påpeke at systemet for samordning bør være lik i offentlige og private tjenestepensjonsavtaler. Det framstår som urimelig om det foretas avkortning for tidligere offentlig ansatte som etter jobbskifte er medlemmer av private tjenestepensjonsordninger om ikke det samme gjøres for medlemmer som skifter arbeidsgiver fra privat til offentlig sektor. Disse medlemmene viser for øvrig til at spørsmål om samordning har vært drøftet i høringsnotat av 21. juni 2013 om «Tilpasning til offentlige tjenestepensjonsordninger til ny uføretrygd i folketrygden». Arbeidsdepartementet skriver der at slik samordning «trolig vil kreve et komplisert regelverk og være administrativt krevende. Det er antageligvis relativt få som blir uføre i offentlig sektor som har fripolise fra privat sektor med høy årlig utbetaling. Dette kan tilsi at en prioriterer å ha et enklest mulig regelverk, og derfor ikke avkorter.»

13.7 Premiereserve opptjent etter tidligere pensjonsplaner i eksisterende pensjonsordninger

13.7.1 Uførepensjon, uførerisiko, premier og premiereserve i eksisterende pensjonsordninger

Eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon gir medlemmene rett til uførepensjon ved uførhet som inntreffer i medlemskapstiden før nådd opptjeningsalder for alderspensjon. Etter pensjonsplanen opptjenes rett til uførepensjon etter tjenestetid (se også ovenfor i avsnittene 4.2 og 11.1). Uførepensjonen skal tilsvare en alderspensjon beregnet ut fra lønn og beregnet folketrygd på uføretidspunktet, og den tjenestetid medlemmet ville ha hatt ved nådd opptjeningsalder (foretakspensjonsloven § 6-3 første ledd, jf. §§ 4-3 tredje ledd og 5-5).

Det enkelte medlems rett til uførepensjon oppstår først på uføretidspunktet, og uførepensjonspremien må derfor beregnes som en risikopremie. Ved premieberegningen tas det hensyn til blant annet hvilken uførerisiko de enkelte medlemmer representerer, størrelsen av den uføreytelse som i tilfelle kommer til utbetaling, og lengden av forventet utbetalingsperiode (foran i avsnitt 12.2). Dette er forhold som varierer blant annet med de enkelte medlemmers alder til enhver tid, alderen på uføretidspunktet og tjenestetiden når uførhet inntreffer. I tillegg tas det hensyn til forventet avkastning av innbetalte premier, og forventet bortfall av retten til uførepensjon ved nådd opptjeningsalder for alderspensjon eller ved død før dette tidspunkt. Uførepremien vil således variere fra år til år.

I samsvar med kravene til avsetninger til dekning av framtidige forsikringsforpliktelser i forsikringsvirksomhetsloven §§ 9-15 følgende, plikter pensjonsinnretningen å foreta avsetning til dekning av framtidig ansvar for uførepensjon. Praksis i pensjonsinnretningene er at avsetningskravet beregnes for det enkelte medlem hvert år, og at avsetningen tilordnes som opptjent premiereserve for det enkelte medlem på beregningstidspunktet til sikring av opptjent rett til uførepensjon fra pensjonsordningen, se avsnitt 4.2 ovenfor. Hvis et medlem fratrer sin stilling vil således både medlemmets opptjente uførepensjonsytelse og den tilhørende uføreavsetning bli knyttet til den fripolise som utstedes ved fratreden.

Avsetningen til premiereserve for det enkelte medlem varierer imidlertid med alder og tjenestetid og vil ligge betydelig under nåverdien av det til enhver tid beregnete utbetalingsansvar overfor medlemmet dersom uførhet inntrer i løpet av året. Pensjonsinnretningens ansvar opphører ved død eller senest ved nådd opptjeningsalder, og størrelsen på eventuell avsetning til uførepensjon reduseres på grunn av kortere utbetalingstid (foran i avsnitt 12.3). I årene før nådd opptjeningsalder blir derfor fripolisens premiereserve gradvis nedtrappet og frigjort premiereserve tilført pensjonsinnretningens risikoresultat, se figur 13.2.

Denne avsetningspraksis medfører at tilordnet avsetning til premiereserve for et medlem ikke vil være tilstrekkelig til fullt ut å dekke det krav til avsetning for de forpliktelser til å utbetale uførepensjon som vil oppstå dersom medlemmet rammes av uførhet. På uføretidspunktet må derfor pensjonsinnretningen foreta en betydelig forhøyelse av medlemmets uføreavsetning slik at den fullt ut dekker beregnet nåverdi av de framtidige utbetalinger av uførepensjon. Figur 13.2 viser utviklingen av premiereserve for en lineær opptjent uførepensjon.

Figur 13.2 Premiereserve for å dekke en lineær opptjent uførepensjon på 1 krone.

Kilde: DNB Livsforsikring ASA, januar 2013.

Årlige risikopremier for tjenestepensjonsordninger, herunder uførepremier, inngår ved beregningen av pensjonsinnretningens årlige risikoresultat. På den annen side blir premiereserve for uførhet eller årlige endringer i kravet til premiereserve for uførhet, belastet årets risikoresultat. Det samme gjelder den forhøyelse av et medlems uføreavsetning som er påkrevd dersom et medlem rammes av uførhet. Etter uføretidspunktet skal blant annet den framtidige forpliktelse til å utbetale uførepensjon til et medlem, til enhver tid være fullt ut sikret ved en tilstrekkelig avsetning, se nedenfor figur 13.3 som svarer til figur 4.1 ovenfor.

Figur 13.3 Elementer i premieberegning for uførepensjon i en pensjonsordning etter foretakspensjonsloven kapittel 6.

Kilde: DNB Livsforsikring ASA, januar 2013.

Dersom et medlem dør før opptjeningsalderen for alderspensjon, vil retten til uførepensjon falle bort, og den avsetning til premiereserve som da frigjøres blir tilbakeført til pensjonsinnretningens risikoresultat. Det samme gjelder når retten til uførepensjon faller bort fordi et medlem når opptjeningsalderen og får rett til alderspensjon.

13.7.2 Premiereserve for uførepensjon i eksisterende pensjonsordninger ved overgangen til ny pensjonsplan

1) På det tidspunkt det i en eksisterende pensjonsordning fastsettes ny pensjonsplan (foran i avsnitt 13.3) har pensjonsinnretningen allerede foretatt tilstrekkelige avsetninger til dekning av forpliktelsen til fortsatt utbetaling av uførepensjon for de medlemmer av eksisterende pensjonsordninger som mottar uførepensjon i henhold til den tidligere pensjonsplanen (forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd). Forholdet vil være det samme for arbeidstakere som på dette tidspunkt mottar uførepensjon i henhold til tidligere utstedt fripolise. Beregningen av premiereserven til dekning av uførepensjonen under utbetaling vil likevel kunne bygge på forutsetninger om forventet avkastning (beregningsrenten) og dødelighet som ikke er upåvirket av utviklingen, men dette er forhold som ikke har sammenheng med folketrygdreformen eller med endring av pensjonsordningenes uførepensjonsplan i samsvar med ny lovgivning. Det må derfor legges til grunn at disse forhold er uten innvirkning på pensjonsinnretningens plikt til fortsatt utbetaling av uførepensjon til disse medlemmer og fripoliseinnehavere. Premiereserve knyttet til løpende uførepensjon må derfor fortsatt være en del av pensjonsordningens midler.

2) For medlemmer som ikke er blitt uføre før overgangen til ny pensjonsplan for pensjonsordningen, er forholdet et annet. Ved framtidig uførhet vil slike medlemmer motta ny uføretrygd og uførepensjon etter den nye pensjonsplanen, forutsatt at foretaket har videreført pensjonsordningen med uførepensjon etter ny pensjonsplan. Disse medlemmene har imidlertid opptjent en rett til uførepensjon i eksisterende pensjonsordning beregnet ut fra lønn og tjenestetid på skjæringstidspunktet, og som på dette tidspunkt er tilordnet en premiereserve for opptjent rett til uførepensjon ved framtidig uførhet. Overgangen til ny pensjonsplan for uførepensjon vil medføre vesentlige endringer i forutsetningene for beregningen av rett til uførepensjon ved framtidig uførhet:

Uførepensjonen etter en pensjonsplan tilpasset ny uføretrygd vil ha karakter av en risikoytelse som er uavhengig av tjenestetid.

Uførepensjonens størrelse vil bli fastsatt i pensjonsplanen som tillegg til ny uføretrygd som tilsvarer 66 prosent av lønn inntil 6 G.

Prinsippene for beregning av premier for uførepensjon etter ny pensjonsplan vil måtte bli andre enn tidligere.

Dette medfører også at pensjonsinnretningene må beregne avsetningene for framtidig ansvar for uførepensjon ut fra andre forutsetninger enn hittil. Det oppstår da også spørsmål om hvordan en skal håndtere premiereserve som allerede er tilordnet medlemmene for rett til uførepensjon opptjent etter den tidligere pensjonsplan. I mange tilfelle vil forholdet være at den nye pensjonsplanen reelt avløser den rett til uførepensjon som allerede er opptjent (foran i avsnitt 13.4). I så fall bør også avsetningen til premiereserve kunne inngå i den nye avsetningen til dekning av framtidig ansvar for uførepensjon i pensjonsordningen, jf. lovutkastet § 9-13 tredje ledd. I den utstrekning de opptjente uførerettigheter innebærer risiko for ansvar som ikke omfattes av den nye pensjonsplanen, bør det imidlertid foretas omberegning og en del av den foreliggende tilordnede premiereserve benyttes til dekning av det framtidige ansvaret for slike utbetalinger, jf. også fradragsreglene i lovutkastet § 9-12 femte ledd.

3) Et tilsvarende spørsmål om håndteringen av premiereserve oppstår også i forhold til rett til uførepensjon etter tidligere utstedte fripoliser fra eksisterende pensjonsordning. Innehaveren av fripolisen vil da ikke lenger være medlem av pensjonsordningen, men vil ved framtidig uførhet normalt ha rett til å gjøre uførerettigheten etter fripolisen gjeldende (foran i avsnitt 13.5). Fradragsregelen i lovutkastet § 9-14 annet ledd vil imidlertid få betydning for avsetningene for ansvaret etter ny pensjonsplan for pensjonsordningen i det foretak hvor fripoliseinnehaveren senere er blitt ansatt. For øvrig bør avsetninger knyttet til fripoliser videreføres av pensjonsinnretningen uten endringer. I den utstrekning etterfølgende forhold medfører endring i pensjonsinnretningens risiko for framtidig uføreansvar vil dette kunne tas i betraktning ved den vanlige – årlige – justering av avsetninger til dekning av slike uførerettigheter (se foran i avsnitt 13.7.1).

13.7.3 Avsetningskrav og beregning av uførepremier

Dersom opptjente rettigheter til uførepensjon etter tidligere pensjonsplan i eksisterende pensjonsordninger, herunder fripoliser, ikke kan forventes å bli gjort gjeldende fullt ut ved senere uførhet, vil dette innvirke på behovet for premiereserve knyttet til slike uførerettigheter (foran i avsnitt 13.7.2). Dette vil kunne innebære en kostnadsreduksjon for pensjonsinnretningene. Det oppstår derfor spørsmål om det kan og eventuelt skal tas hensyn til denne kostnadsreduksjonen ved fastsettelse av premien for uføredekningen etter den nye pensjonsplanen. Livsforsikringsbransjen har opplyst at praksis har vært at det for medlemmer som har opptjent rett til uførepensjon i henhold til fripolise fra tidligere pensjonsordning, tas hensyn til slike rettigheter ved at det gjøres fradrag i den premien foretaket skal betale knyttet til uførepensjonen i den nye pensjonsordningen. Fradraget er gjort krone for krone i forhold til den beregnete uføreytelsen fra fripolisen og pensjonsordningen.

Det normale er at premien vil reflektere pensjonsinnretningens behov for avsetninger for å dekke den framtidige pensjonsforpliktelsen i tillegg til kostnader. Dette skulle tilsi at en reduksjon av avsetninger knyttet til tidligere opptjente uførerettigheter, herunder fripoliser, burde få effekt på den premien som foretaket i den nye pensjonsordningen skal betale. Det kan for øvrig by på problemer å beregne hvilken effekt ulike vilkår for rett til uførepensjon vil få i ulike situasjoner. Dette er derfor forhold som må vurderes konkret av de enkelte pensjonsinnretninger med utgangspunkt i de alminnelige reglene omberegning av premier i livsforsikring, jf. foran i avsnitt 12.3.

14 Likestillingsmessige, økonomiske og administrative konsekvenser

14.1 Hovedpunkter i lovutkastet

Banklovkommisjonen framlegger i denne utredningen et utkast til nye regler om uførepensjon knyttet til skattegunstige tjenestepensjonsordninger i privat sektor. Regelsettet er foreslått å inngå som et nytt kapittel 9 i det utkast til lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonslov) som Banklovkommisjonen fremmet i NOU 2012: 13 Pensjonslovene og folketrygdreformen II, og som ble foreslått utbygget med blant annet overgangsregler i NOU 2013: 3 Pensjonslovene og folketrygdreformen III. Utkastet vil videre kunne inngå i det forslaget til tjenestepensjonslov som er fremmet i Prop. 199 L (2012–2013). Utkastet til tjenestepensjonslov fremmet i disse utredningene og i Prop. 199 L (2012–2013) gjelder bare alderspensjon og en tilpasning til ny alderspensjon i folketrygden. Denne utredningen omhandler på sin side tilpasning av de private tjenestepensjonsordninger til den nye uføretrygden i folketrygden. Utredningen representerer således en selvstendig del av det totale arbeidet med tilpasningen av pensjonslovene til nye regler i folketrygden.

Gjeldende regler om uførepensjon i tjenestepensjonsordninger er å finne i foretakspensjonsloven kapittel 6. Disse reglene er utformet i nær tilknytning til alderspensjonsreglene blant annet gjennom at uførepensjonens størrelse settes lik alderspensjonen. Dette var etter mønster fra tidligere regler i folketrygden der det inntil endringene i folketrygden var nær tilknytning mellom alderspensjon og uførepensjon. Ny uføretrygd i folketrygden er derimot en selvstendig ytelse oppbygget som en ytelse uavhengig av reglene om alderspensjon. Det er derfor ikke til å unngå at en omlegging av folketrygdens system for uføreytelser må føre til både prinsipielle og vesentlig endringer i uførepensjonssystemet i privat sektor.

Banklovkommisjonen har lagt til grunn at det er mest hensiktsmessig om det nye regelverket for kollektiv uførepensjonsforsikring kan virke som en påbygning på folketrygdens uføretrygdordning (nettoprinsipp). Dette tilsier blant annet at uføretjenestepensjonen ikke dekker samme inntektstap som ny uføretrygd og at de sentrale hensyn og prinsipper for ny uføretrygd i folketrygden må ligge til grunn for et utkast til regler om uføretjenestepensjon i privat sektor. Dette medfører at en ordning for uføretjenestepensjon så vidt mulig bør være tilpasset de prinsipper som ligger til grunn for ny uføretrygd i folketrygden. Ved utformingen av lovutkastet er det derfor lagt til grunn at et nytt regelverk for uførepensjon i pensjonsordninger i privat sektor bør bygges opp etter det samme systematiske grep og begrepsapparat som regelverket for ny uføretrygd i folketrygdloven kapittel 12, og som etter planen skal tre i kraft 1. januar 2015. Det er videre lagt stor vekt på hensynet til arbeidslinjen i form av at reglene bør utformes slik at de stimulerer til at tallet på uføre holdes så lavt som mulig og at restarbeidsevne utnyttes i så stor grad som mulig.

Et vesentlig punkt ved utformingen av lovutkastet, har vært at den nye ordningen for uføretrygd er utformet som en selvstendig pilar i folketrygden, helt løsrevet fra regelverket om rett til alderspensjon i ny folketrygd. Utgangspunktet er at uføretrygden skal erstatte inntektsbortfall ved uførhet og det tidligere systemet basert på opptjening av rett til uføretrygd i løpet av yrkeskarrieren er således forlatt. Folketrygdens uføretrygd framtrer nå som en ren risikobasert ordning fordi det er selve nedsettelsen av inntektsevnen som utløser retten til uføretrygd. Dette har medført at lovutkastet her bygger på et prinsipp om at ny uførepensjon må være frittstående i forhold til systemene for alderspensjon i tjenestepensjonsordninger i privat sektor, og at retten til uførepensjon er utformet som en risikobasert ytelse uavhengig av medlemstid i pensjonsordningen. Dette innebærer videre at det i utgangspunktet er den enkelte arbeidsgiver som er ansvarlig for å sikre sine arbeidstakere uførepensjon ved uførhet som oppstår som følge av sykdom, skade eller lyte i den tid arbeidstakeren er medlem av pensjonsordningen. Ved uførhet som inntrer etter fratreden av stilling i foretaket, skal pensjonsordningen i utgangspunktet ikke sikre noen rett til uførepensjon. Det er imidlertid i lovutkastet åpnet for at foretaket kan velge å sikre slik opptjent rett til uførepensjon basert på tjenestetid i pensjonsordningen og lønn på fratredelsestidspunktet. En slik rett vil sikres ved pensjonsbevis som utstedes ved fratreden.

Banklovkommisjonen har ved utformingen av lovutkastet lagt vesentlig vekt på at det bør bygges inn betydelig fleksibilitet i regelverket for ny uførepensjon. Store variasjoner i norske foretaks lønnsevne og størrelse, og det forhold at et meget stort flertall av eksisterende pensjonsordninger bare omfatter alderspensjon, har medført at utkastet til regelverk er utformet som et rammeverk. Dette innebærer at det vil være opp til det enkelte foretak å velge om de vil ha en pensjonsordning som omfatter uførepensjon og størrelsen på og de nærmere vilkår for rett til uførepensjon.

Lovutkastet krever at det i utgangspunktet må foreligge varig nedsatt inntektsevne. Det kan ytes midlertidig uførepensjon parallelt med arbeidsavklaringspenger fra ett år etter at uførheten inntrådte. Hvor stor den nedsatte inntektsevnen må være for å gi rett til uførepensjon skal fastsettes i pensjonsplanen. Uføregraden skal være minst 20 prosent og maksimalt 50 prosent. Lovutkastets bestemmelser om beregning av uføregrad følger opp uføretrygdens prinsipp om at denne fastsettes på grunnlag av en sammenligning mellom inntektsmulighetene før uføretidspunktet og inntektsmulighetene for arbeidstakeren etter uførheten. Inntekt før uførhet skal fastsettes til medlemmets normale årslønn i full stilling i foretaket før uføretidspunktet. Inntekt etter uføretidspunktet skal fastsettes etter de samme kriterier som i uføretrygden. Dersom det er fastsatt en uføregrad i folketrygden skal denne uføregraden normalt legges til grunn også ved beregning av uførepensjon fra pensjonsordningen.

Uførepensjonen skal ytes så lenge minstekravet til uføregrad er oppfylt, men maksimalt til fylte 67 år da alderspensjon vil erstatte uførepensjon. Dersom arbeidstaker oppnår en høyere arbeidsinntekt etter at uføregraden er fastsatt enn det som er lagt til grunn ved beregning av uføregraden, vil dette ikke medføre en automatisk reduksjon av uføregraden. Inntekten vil i stedet komme som fradrag i uførepensjonens størrelse.

Når det gjelder uførepensjonens størrelse er det i lovutkastet lagt opp til at maksimalrammene for uførepensjon skal innebære at uførepensjonen kan ha et nivå inkludert uføretrygd, som hittil har vært vanlig for de tjenestepensjonsordninger som har omfattet uførepensjon. Uførepensjonen skal i pensjonsplanen fastsettes som en prosent av lønnsgrunnlaget for det enkelte medlem. Denne prosenten (grunnprosenten) kan for lønn inntil 12 G være på maksimalt 10 prosent. For lønn mellom 6 og 12 G der folketrygden ikke yter noen uføretrygd, kan det i tillegg kompenseres for bortfallet av uføretrygd med inntil 66 prosent av inntekt (tilleggsprosent). For å sikre et rimelig forhold mellom disse to prosentsatsene i den enkelte pensjonsordning er det foreslått et krav om at grunnprosenten for lønn inntil 12 G ikke kan framtre som uforholdsmessig lav i forhold til tilleggsprosenten for lønn i området 6 til 12 G. Ved lavere uføregrad enn 100 prosent skal det skje en forholdsmessig avkortning av uførepensjonen. Lovutkastet er videre utformet slik at det er mulig å ta hensyn til situasjoner hvor det ikke ytes, eller ytes begrenset, uføretrygd fra ny folketrygd. Uførepensjonen kan imidlertid ikke kompensere for manglende eller redusert uføretrygd som følge av manglende trygdetid eller manglende oppfyllelse av vilkår for rett til uføretrygd for øvrig.

Ved utbetaling av pensjonen skal det skje forholdsmessig fradrag i uførepensjonen for arbeidsinntekt som overstiger fire tideler av G. Beregningen av fradraget er basert på tilsvarende regler for uføretrygd i folketrygdloven. Det er foreslått særskilte regler om størrelsen på midlertidig uførepensjon ved samtidig mottak av arbeidsavklaringspenger. Uførepensjonen skal oppreguleres med avkastning med mindre foretaket påtar seg et ansvar for årlig oppregulering ut over det årlig avkastning dekker.

Forholdet til eksisterende uførepensjonister og uførepensjonsordninger, herunder fripoliser med opptjent rett til uførepensjon og forholdet til oppsatte rettigheter fra offentlige tjenestepensjonsordninger, er regulert gjennom overgangsregler.

14.2 Likestillingsmessige konsekvenser i forhold til kjønn og alder

I lovutkastet er det foreslått regler for en uførepensjonsordning i privat sektor som er tilpasset ny uføretrygd i folketrygdloven. Uførepensjonsordningen er utformet som en påbygning til folketrygdens uføreordning, og følger derved de prinsipper og grep som er lagt til grunn i folketrygdloven. Dette innebærer blant annet at retten til uførepensjon er risikobasert og oppstår som følge av at selve inntektsevnen er blitt nedsatt på grunn av skade, sykdom eller lyte som er oppstått under medlemstiden i pensjonsordningen. Dette innebærer at uførepensjonens størrelse vil være uavhengig av medlemmets alder på tidspunktet uførheten inntrer som følge av at retten til uførepensjon er uavhengig av tjenestetid i pensjonsordningen på uføretidspunktet. Ytelsens størrelse er fastsatt i prosent av inntekt inntil 12 G. Størrelsen er således lik både for menn og kvinner.

Premien vil bli beregnet på grunnlag av de generelle regler om premieberegning som framgår av forsikringsvirksomhetsloven kapittel 9 med tilhørende forskrifter. Banklovkommisjonen har ovenfor i avsnitt 12.2 lagt til grunn at retten til uførepensjon normalt vil opphøre ved fylte 67 år eller ved tidligere død. Alderen på arbeidstakerne i pensjonsordningen på premieberegningstidspunktet vil derfor være en beregningsfaktor ved premieberegningen som følge av at alder på uføretidspunktet vil være bestemmende for hvor lenge uførepensjonen må utbetales dersom uførhet inntrer i premieåret. Alderen vil ha en direkte sammenheng med størrelsen på pensjonsinnretningens mulige framtidige pensjonsansvar dersom uførhet inntrer.

Når det gjelder bruk av kjønn som premieberegningsfaktor ved uførepensjon, legger Banklovkommisjonen til grunn i avsnitt 12.2 ovenfor at det ikke er tvilsomt at foreliggende statistikk viser at uførerisikoen er høyere for kvinner enn for menn uavhengig av aldersgruppe, selv om forskjellen varierer en del med alder. Det er heller ikke tvilsomt at denne statistikken oppfyller kravene til «relevante og nøyaktige aktuarmessige og statistiske data» som stilles i forsikringsvirksomhetsloven § 9-3a. Denne bestemmelsen gir derfor pensjonsinnretningene adgang til å benytte forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder uførehyppighet som faktor ved selve beregningen av premier for uførepensjonsordninger etter lovutkastet. Banklovkommisjonen har ikke funnet at det er utarbeidet forsvarlige og gjennomførbare metoder for beregning av premier i kollektiv uføreforsikring som er uavhengig av forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder uførehyppighet. Banklovkommisjonen har derfor i avsnitt 12.2 punkt 3) ovenfor konkludert med at et krav om kjønnsnøytral premieberegning i kollektiv uføreforsikring neppe kan gjennomføres uten videre ved ikraftsetting av ny lovgivning om uførepensjonsordninger samtidig med gjennomføringen av ny uføretrygd i folketrygden som planlagt 1. januar 2015. I et noe lengre tidsperspektiv vil spørsmålet om kjønnsnøytral premieberegning i kollektiv uføreforsikring også måtte ses i sammenheng med hvordan forskjellen mellom kvinner og menn når det gjelder forventet levetid, vil bli endelig håndtert i kollektiv alderspensjonsforsikring, se Prop. 199 L (2012–2013) side 48. Ut over uførehyppigheten er de øvrige faktorene som vektlegges ved premieberegning i kollektiv uføreforsikring uavhengig av kjønn.

14.3 Økonomiske og administrative konsekvenser

14.3.1 Økonomiske og administrative konsekvenser for det offentlige

Banklovkommisjonen legger til grunn at nye regler for uførepensjonsordninger i privat sektor ikke bør utløse behov for ytterligere ressurser i Finansdepartementet eller Finanstilsynet som skal forvalte reglene, jf. også bemerkningen til utkastet til ny tjenestepensjonslov på dette punkt, se NOU 2012: 13 side 145. Både Finansdepartementet og Finanstilsynet besitter kompetanse og har bygget opp ressurser til å forvalte regelsettet.

Lovutkastet vil på mange områder kunne sammenlignes med de regler for uførepensjonsordninger som disse institusjoner allerede forvalter, jf. foretakspensjonsloven kapittel 6. På samme måte som ved annen ny lovgivningen vil myndighetene måtte bruke ressurser på å bygge opp kunnskap om regelverket hos medarbeiderne, og det vil kunne kreve ekstra ressurser i starten å dekke informasjonsbehov utenfra. På sikt bør det imidlertid ikke være knyttet noe ekstra ressursbehov til forvaltning av reglene som fremmes her sett i forhold til de eksisterende regelsett for uførepensjon som inngår i foretakspensjonsloven. Et viktig forhold i denne sammenheng er at uførepensjonsordningen er utformet som en påbygning til folketrygdens uføretrygd. Banklovkommisjonen har ved utarbeidelsen av lovutkastet lagt vekt på at uførepensjonsproduktet skal kunne utformes på en forholdsvis enkel og oversiktlig måte. Det vises også her til at reglene i stor grad benytter samme systematiske grep og begrepsapparat som regelverket for ny uføretrygd i folketrygdloven kapittel 12.

Sett fra myndighetenes ståsted, vil man gjennom lovutkastet og allerede foreslåtte regler om en lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring, få tjenestepensjonsprodukter som er bedre tilpasset de sentrale prinsippene og hensynene bak folketrygdreformen, og derigjennom vil viktige samfunnsmessige og samfunnsøkonomiske hensyn ivaretas.

Lovutkastet inneholder en generell forskriftshjemmel. Lovutkastet er imidlertid ikke lagt opp slik at forskrifter må være på plass før man eventuelt kan sette loven i kraft. Tvert imot er det lagt opp til at forskrifter kan fastsettes dersom det etter en viss tid viser seg at det er behov for nærmere regler på enkelte områder.

I oppdraget fra Finansdepartementet til Banklovkommisjonen om tilpasning av pensjonslovene til ny folketrygd, er det lagt til grunn at Banklovkommisjonens forslag i utgangspunktet bør være provenynøytrale for det offentlige. En viktig del av tilpasningen til ny uføretrygd har derfor vært å legge til rette for at uføretjenestepensjoner fortsatt ikke overstiger de grenser som skatteprovenyhensyn normalt setter for skattegunstige pensjonsordninger, eller overstiger et nivå for samlete uføreytelser fra uføretrygden og pensjonsordningen som vurderes som rimelig for samfunnets velferdsordning på dette området. Om lovutkastet konkret blir provenynøytralt eller ikke, beror likevel i stor grad på hvordan foretakene vil reagere på at det etableres et nytt regelverk for uføretjenestepensjon. De provenymessige følgene vil blant annet bero på hvor mange foretak som velger å opprette uførepensjonsordning etter regelverket og hvilket nivå de vil velge både for minstekrav for rett til uførepensjon, uførepensjonens størrelse og om medlemmene skal gis rett til opptjent pensjon. Videre vil de provenymessige virkningene bero på hvilken arbeidsinntekt uførepensjonsmottakeren oppnår de enkelte år etter uføretidspunktet og som dermed vil komme til fradrag i uførepensjonen. I tillegg kommer det forhold at beskatningen av uføreytelser nylig er lagt om slik at ytelsene beskattes som inntekt og ikke som pensjon. Uføretrygden vil dekke en større andel av de samlede uførepensjonsytelsene for lønn inntil 6 G og for denne delen av lønnsgrunnlaget vil dermed kostnadene for private tjenestepensjonsordninger bli redusert og dermed vil også inntektsfradragene reduseres i forhold til i dag som følge av dette. De samlete virkningene for skatteproveny er det således vanskelig å si noe om. Ut fra de forhold Banklovkommisjonen kan vurdere, antas det uansett at lovforslaget ikke vil ha negative provenyvirkninger. Banklovkommisjonen legger til grunn at dette spørsmål i alle tilfelle vil bli vurdert av Finansdepartementet i forbindelse med en proposisjonsbehandling.

14.3.2 Økonomiske og administrative konsekvenser for pensjonsinnretningene

En ny uførepensjonsordning tilpasset og utformet som en påbygning til ny uføretrygd i folketrygden, vil medføre at pensjonsinnretningene vil måtte bruke en god del ressurser i starten dersom de ønsker å tilby produktet. De må for det første bruke ressurser på å bygge opp kompetanse på lovgivningen. Til dette bør det for øvrig anføres at pensjonsinnretningene formodentlig allerede har satt seg inn i reglene og prinsippene for ny uføretrygd i folketrygden. Dette vil medføre at pensjonsinnretningene vil sitte med en god del bakgrunnskunnskap som vil gjøre det enklere å få grep og oversikt over de nye reglene om uførepensjon i privat sektor.

Uavhengig av dette må det likevel foretas forsikringsmessige beregninger og oppbygging av datasystemer tilpasset premieberegning og forvaltning av det nye uføretjenestepensjonsproduktet. Som oversikten i avsnitt 14.1 ovenfor viser, vil lovutkastet innebære en overgang til en helt annen type uførepensjonsordning knyttet til tjenestepensjonsordninger enn det som har vært vanlig hittil. Uførepensjonen vil være uavhengig av alderspensjonen og det vil være en ren risikoytelse der retten til uførepensjon i utgangspunkt vil bero på om uførheten oppstår i det tidsrom medlemmet er medlem av pensjonsordningen. Omlegging til et rent risikoprodukt vil blant annet måtte innebære at pensjonsinnretningene må utarbeide nye pristariffer og datasystemer for generering av premie. Pensjonsinnretningene må videre gjøre avveininger av eventuelt hvilke variasjonsmuligheter de vil legge inn i sine produkter og hvordan de ønsker å markedsføre disse. Ut fra dette må det utarbeides standarder for kundeavtaler osv. Dette vil kreve en god del ressurser og investeringer i de enkelte pensjonsinnretninger.

Nye regler for uførepensjon i kollektiv tjenestepensjonsforsikring vil ellers måtte påregnes å utløse et forholdsvis stort informasjonsbehov hos foretak og arbeidstakere, som skal dekkes av pensjonsinnretningene og næringsorganisasjonene. Dette vil kreve en god del ressurser fra pensjonsinnretningene og det er viktig at behovet for informasjon ikke undervurderes.

Når det gjelder pensjonsinnretningenes behov for ressurser ved den løpende administrasjon av pensjonsordninger med uførepensjon etter utkastet til regelverk i utredningen her, vil det ligge enkelte utfordringer i forhold til anskaffelse av informasjon. Dette gjelder for det første hvilken arbeidsinntekt den enkelte uføre oppnår etter uføretidspunktet. Utkastet er basert på at slik inntekt ut over fire tideler av G skal komme til fradrag i uførepensjonen. Det mest praktiske og kostnadseffektive ville her være en automatisk tilgang til slik informasjon gjennom for eksempel de systemer som NAV anvender. Banklovkommisjonen har foran i avsnitt 10.2.2 bemerket at en slik tilgang blant annet vil reise spørsmål knyttet til personvern og informasjonsflyt. Spørsmål om slik tilgang vil derfor måtte utredes nærmere og det må gis lovhjemler som gjør elektronisk tilgang til inntektsopplysninger mulig. I dag foreligger det videre ingen registrering av hvilke fripoliser som omfatter rett til uførepensjon. Skal eksistensen av fripoliser gis betydning for uførepensjonspremien i nye uførepensjonsordninger og medføre avkortning i uførepensjonen fra disse pensjonsordningene, vil det måtte opparbeides et slikt register. Det mest praktiske antas å være at dette skjer gjennom en utbygging av Norsk Pensjon. Utbyggingen må omfatte eksisterende fripoliser, oppsatte rettigheter i offentlige tjenestepensjonsordninger og eventuelt pensjonsbevis i samsvar med lovutkastet § 9-12. En slik utbygging av Norsk Pensjon vil kreve ressurser i bransjen og hos pensjonsinnretningene.

I mange tilfelle vil forholdet være at den nye pensjonsplanen reelt avløser den rett til uførepensjon som allerede er opptjent. Foran i avsnitt 13.7.2 er det lagt til grunn at også avsetningen til premiereserve da bør kunne inngå i den nye avsetningen til dekning av framtidig ansvar for uførepensjon i pensjonsordningen. I den utstrekning de opptjente uførerettigheter innebærer risiko for ansvar som ikke omfattes av den nye pensjonsplanen, bør det foretas omberegning og en del av den foreliggende tilordnede premiereserve benyttes til dekning av det framtidige ansvaret for slike utbetalinger. For pensjonsinnretningene innebærer disse prinsippene en nøytral avsetningsmessig overgang til ny uførepensjonsordning.

Pensjonsinnretningene og livsforsikringsbransjen har fulgt Banklovkommisjonens arbeid med utarbeidelsen av lovutkastet tett, blant annet gjennom deltakelse i Banklovkommisjonens arbeidsgruppe. Pensjonsinnretningene er således godt forberedt på å følge opp en prosess med tilbud av uførepensjonsordninger basert på lovutkastet.

14.3.3 Økonomiske og administrative konsekvenser for foretakene

For foretakene vil de økonomiske konsekvenser være knyttet til omfanget av de premier som pensjonsinnretningene vil kreve for ny uførepensjonsordning. Premiene vil naturligvis variere alt etter hvilket nivå og rammeverk som utformes for ny uførepensjon i den nye pensjonsplanen. Det må således legges til grunn at foretakene vil ha en viss forhåndsoversikt over de økonomiske konsekvenser overgang til ny uførepensjon vil kunne medføre. Prinsippet om at den uførepensjon som pensjonsordningen gir skal være forhåndsfastsatt i pensjonsplanen, vil være av vesentlig betydning i så måte. Uavhengigheten av det valgte alderspensjonsnivået for den enkelte pensjonsordning gir også foretakene mer fleksibilitet i utforming av uførepensjonsordningen. Foretak som ikke har lønns- eller kostnadsevne til å sikre uførepensjon på nivå med det valgte nivå for alderspensjon, vil med det nye utkastet kunne velge et lavere uførepensjonsnivå i stedet for ikke å etablere noen uføredekning i tjenestepensjonsordningen overhodet.

Et viktig prinsipp for ny uførepensjon er at den er utformet som en risikobasert årlig uføreytelse, uavhengig av tjenestetid i foretaket. Dette innebærer at foretakene skal betale en årlig risikopremie for medlemmene av pensjonsordningen som dekker den uførerisikoen medlemmene vil innebære for pensjonsinnretningen innenfor premieperioden fullt ut. Pensjonsplanen vil i utgangspunktet ikke innebære at foretaket påtar seg noen framtidig plikt til å dekke ytterligere pensjonsrettigheter. Selv ikke lønnsendringer vil medføre noen plikt til oppregulering av tidligere opptjente rettigheter slik som i dag. Et slikt system for ny uførepensjon innebærer i sin tur at foretakene ikke pålegges krav om regnskapsmessig balanseføring for framtidige forpliktelser. Denne omleggingen vil få konsekvenser for foretakenes økonomiske situasjon, ettersom man unngår en kapitalbinding som kan være lite gunstig sett fra foretakenes side. Krav om balanseføring vil imidlertid kunne utløses dersom foretakene har garantert en årlig oppregulering av løpende pensjoner, eller dersom pensjonsordningen er utformet etter lovutkastet § 9-12 med opptjening av rett til uførepensjon.

Det vises ellers til at endringene for uføretjenestepensjon i privat sektor, vil innebære at grunnlaget for foretakenes premier endres. Imidlertid er ikke dette ensbetydende med at premiene vil økes eller reduseres. Premienivået vil først og fremst bero på nivået som velges på uførepensjonen i form av prosent av lønn for alle og ikke minst i form av tilleggsdekning for de med lønn mellom 6 og 12 G. Videre vil minstekravet til uføregrad som kan utløse rett til uførepensjon bety en del for premiens størrelse sammen med gjennomsnittlig alder på medlemmene i pensjonsordningen, og dermed mulig utbetalingstid for uførepensjon. Det er således vanskelig å si noe sikkert om hvorvidt en overgang til et risikobasert uførepensjonsprodukt vil medføre særskilte premieøkninger for foretakene. Overgangen til ny uføretrygdordning etter folketrygdloven medfører at folketrygden normalt vil dekke en vesentlig større del av arbeidstakernes inntektstap ved uførhet for lønn inntil 6 G enn uførepensjonen etter gjeldende folketrygdlov. Dette vil naturligvis ha betydning for foretakenes premieinnbetaling knyttet til dette lønnsspennet.

For foretakene vil loven for øvrig kreve ressurser for å sette seg inn i prinsippene og rammene for ny uføretjenestepensjon, forutsatt at foretaket faktisk ønsker å vurdere overgang til, eller etablering av, en slik uførepensjonsordning med tilhørende ny pensjonsplan. Skulle de velge å etablere en uførepensjonsordning i henhold til lovutkastet, vil arbeid med valg av ytelsesnivå og eventuelt tilvalgsmuligheter, utarbeidelse av en avtale og fastsettelse av en pensjonsplan kreve en god del ressurser. Det samme gjelder informasjon til arbeidstakerne om virkningen av innføringen av et nytt uførepensjonsregime, herunder særlig forholdet for arbeidstakere med allerede opptjent rett til uførepensjon. For at denne informasjonen skal bli tilstrekkelig og god, vil foretakene være avhengig av informasjon og informasjonsmateriell fra pensjonsinnretningene og sine egne næringsorganisasjoner.

Foretakenes organisasjoner har fulgt Banklovkommisjonens arbeid med utarbeidelsen av lovutkastet tett, blant annet gjennom deltakelse i Banklovkommisjonens arbeidsgruppe, og er således ellers godt forberedt på å følge opp en prosess med utforming av nye uførepensjonsordninger basert på lovutkastet.

14.3.4 Økonomiske konsekvenser for arbeidstakerne

Med innføringen av folketrygdens nye uføretrygdordning har både behovet for og grunnlaget for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon i privat sektor blitt vesentlig endret. Det er særlig to forhold som her gjør seg gjeldende og som vil kunne ha økonomisk betydning for arbeidstakerne. For det første, uføretrygden skal ved 100 prosent uførhet dekke et inntektstap tilsvarende 66 prosent av arbeidstakeres lønnsgrunnlag på uføretidspunktet, begrenset til lønn inntil 6 G. Dette innebærer at folketrygden i framtiden vil dekke en meget betydelig del av den uføreytelse som hittil har vært vanlig å dekke ved uførepensjon fra eksisterende tjenestepensjonsordninger. For arbeidstakere som også har lønn i området fra 6 til 12 G, blir imidlertid kompensasjonsgraden av ny uføretrygd i forhold til lønn til dels vesentlig lavere enn 66 prosent, og vil være fallende med høyere lønn. Lovutkastet er utformet på bakgrunn av disse forhold, slik at det skal være mulig ved overgangen til ny uføretrygd i folketrygden og nye regler for uførepensjon i tjenestepensjonsordninger å opprettholde dagens kompensasjonsgrader. Det er i denne sammenheng også lagt vekt på at nivået for samlete uføreytelser fra uføretrygden og pensjonsordningen skal framstå som rimelig ut fra samfunnsmessige velferdssynspunkter på dette området.

For det andre, overgangen fra et uførepensjonsprodukt med opptjening til et risikobasert produkt uavhengig av opptjening etter tjenestetid, vil generelt ha stor økonomisk betydning for arbeidstakerne. Det vises i den forbindelse til at arbeidstakerne allerede fra opptak i pensjonsordningen er sikret full uførepensjon.

Når det gjelder tidligere opptjent rett til uførepensjon, har Banklovkommisjonen lagt stor vekt på at slike rettigheter skal ivaretas ved innføringen av ny uførepensjonsordning. Det er arbeidsgiver til enhver tid som i utgangspunktet skal være ansvarlig for å sikre arbeidstaker uførepensjon dersom uførhet inntrer i medlemstiden. Sett i sammenheng med innføringen av ny uføretrygd, vil imidlertid kombinasjonen av tidligere opptjente rettigheter og foretakets nye pensjonsplan i det enkelte tilfelle kunne gi en samlet uføreytelse som – sammen med uføretrygden – vil innebære en høyere kompensasjonsgrad i forhold til lønn før uførhet enn det som er forenlig med de grenser for uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger som lovutkastet bygger på. Dette er ivaretatt ved enkelte overgangsregler. Det skal foretas en tilpasning av pensjonsordningens pensjonsplan i samsvar med de nye reglene for uførepensjon. I den grad ny uførepensjonsplan i eksisterende pensjonsordning og opptjente rettigheter etter gammel pensjonsplan i pensjonsordningen dekker samme uføreytelse på like god måte skal uførepensjon utbetales i samsvar med ny pensjonsplan. Dersom ny ordning ikke lenger er like god som tidligere opptjent rett etter gammel pensjonsplan vil denne retten komme til utbetaling. Ved fratreden fra foretaket etter endring av pensjonsplanen vil arbeidstaker ha rett til pensjonsbevis som omfatter retten til opptjent uførepensjon etter den gamle uførepensjonsplanen før endringstidspunktet. Det er videre i lovutkastet lagt inn bestemmelser som innebærer en avkortning av uførepensjonen fra den nye tjenestepensjonsordningen i den grad tidligere utstedte fripoliser eller oppsatte rettigheter fra offentlige tjenestepensjonsordninger medfører at samlet uførepensjon vil overstige lovutkastets maksimalrammer.

Det vises ellers til at et nytt risikobasert uføretjenestepensjonsprodukt er godt tilpasset den økte mobiliteten i arbeidsmarkedet, herunder overgang fra offentlig til privat arbeidsgiver. Skifte av stilling mellom foretak vil ikke ha noen videre betydning, så framt begge foretak har en uførepensjonsordning med noenlunde like vilkår og rammer. Arbeidstaker vil imidlertid kunne ha en ulempe dersom vedkommende en periode blir stående utenfor arbeidslivet eller blir medlem av en pensjonsordning som ikke omfatter uførepensjon. Denne risikoen hos arbeidstaker kan imidlertid avdempes dersom et foretak velger å sikre opptjent rett til uførepensjon ved uførhet som oppstår etter fratreden fra stilling i foretaket og dermed etter opphør av medlemskapet i pensjonsordningen.

Det legges til grunn at også for arbeidstakerne og deres organisasjoner vil det kreve ressurser å skaffe seg informasjon og sette seg inn i et nytt regelverk. Gjennom deltakelsen i Banklovkommisjonens arbeidsgruppe har arbeidstakerorganisasjonene kunnet følge Banklovkommisjonens arbeid med utarbeidelsen av lovutkastet tett, og de burde således være godt forberedt på å følge opp en prosess hvor produkter, rammer og systemer for uførepensjonsordninger basert på lovutkastet blir gjennomført.

15 Merknader til de enkelte bestemmelser

15.1 Kapittel 9. Uførepensjon mv.

Til § 9-1. Krav til regelverket

Paragrafen angir en del alminnelige regler knyttet til etablering av en pensjonsordning med en årlig risikobasert uførepensjonsytelse. Den klargjør dessuten skillet mellom rett til årlig uførepensjon fra tjenestepensjonsordninger i privat sektor og rett til uføreytelser fra folketrygden, jf. folketrygdloven kapitlene 11 og 12 om arbeidsavklaringspenger og uføretrygd. Det er stilt krav om at utformingen av pensjonsplaner og annet regelverk for pensjonsordninger med uførepensjon skal oppfylle kravene i regelverket for alderspensjonsordninger i utkastet til tjenestepensjonslov kapitlene 2 og 3 i NOU 2012: 13, jf. Prop. 199 L (2012–2013). Fastsettes det at pensjonsordningen skal yte årlig uførepensjon, skal pensjonsplanen angi hvilken rett til uførepensjon de enkelte medlemmer av pensjonsordningen skal ha, og det er ikke noe generelt vilkår for retten til uførepensjon at et medlem samtidig mottar uføreytelser fra folketrygden. Bestemmelsen i foretakspensjonsloven § 6-1 fjerde ledd foreslås således ikke videreført. Det vises for øvrig til avsnitt 6.2.4 foran hvor de nærmere vurderinger og prinsipper for oppbygging av et nytt regelverk for tjenestepensjonsordninger med uførepensjon er inntatt. I fjerde ledd er det åpnet for at foretak kan fastsette at rett til uførepensjon kan opptjenes i samsvar med arbeidstakerens tjenestetid i foretaket. Ved fratreden skal det i så tilfelle utstedes pensjonsbevis som vil gi rett til uførepensjon ved nedsatt inntektsevne etter at arbeidstakeren har fratrådt sin stilling i foretaket og opphører å være medlem av pensjonsordningen.

Første ledd er utformet etter modell av foretakspensjonsloven § 2-1. I samsvar med dette er det i første punktum fastsatt at et foretak kan opprette tjenestepensjonsordning som i tillegg til alderspensjon, vil sikre arbeidstakerne i foretaket og andre medlemmer rett til årlig uførepensjon etter reglene i kapitlet her i tillegg til den rett til arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd som til enhver tid følger av lov om folketrygd kapitlene 11 eller 12. Som oftest vil en uførepensjonsordning inngå som en del av foretakets tjenestepensjonsordning for alderspensjon. Regler om medlemskap forutsettes dekket av bestemmelsene i utkastet til tjenestepensjonslov kapittel 3, se tredje ledd og avsnitt 7.1 foran.

Annet ledd er basert på prinsippet i folketrygdens uføretrygd om at retten til årlig uførepensjon oppstår når det i medlemskapstiden inntreffer uførhet som skyldes skade, sykdom eller lyte, jf. også lovutkastet § 9-2 annet ledd første punktum. Om dette kravet til årsakssammenheng vises det til avsnitt 8.4 foran. Det er dessuten presisert at arbeidsevnen må være nedsatt i en slik grad at medlemmet ikke kan fortsette i sin vanlige stilling og ikke kan skaffe seg annet høvelig arbeid. Det vises for øvrig til at bestemmelsen ikke utelukker at det etableres andre uføreordninger med andre vilkår, men at slike ordninger ikke vil bli behandlet som en skattegunstig pensjonsordning.

Tredje leddførste punktum slår fast at pensjonsplan og annet regelverk for pensjonsordningen skal oppfylle kravene i regelverket for alderspensjonsordninger i utkastet til tjenestepensjonslov kapitlene 2 og 3. Dette innebærer blant annet at vilkårene for og omfanget av uførepensjon skal angis i pensjonsplanen for pensjonsordningen, og at pensjonsplanen som utgangspunkt skal gjelde for alle arbeidstakere og andre medlemmer av pensjonsordningen, jf. utkastet til tjenestepensjonslov § 2-3 både i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013). Banklovkommisjonen har ikke sett det som hensiktsmessig å gjenta slike regler i kapitlet her. Pensjonsordning med uførepensjon skal også gi medlemmene rett til premie- og innskuddsfritak ved uførhet, jf. utkastet til tjenestepensjonslov § 2-1 annet ledd (både i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013)) og innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd, jf. lov om obligatorisk tjenestepensjon § 4 annet ledd. Det vises her til NOU 2012: 13 Pensjonslovene og folketrygdreformen III side 148 til 149 og avsnitt 11.2 ovenfor. I annet punktum er det presisert at ytelsene i henhold til pensjonsplanen skal være garantert av pensjonsinnretningen. Dette er en forskjell fra alderspensjonssystemet, ettersom garantien der kun knytter seg til det som er opptjent, se utkastet til tjenestepensjonslov § 2-3 annet ledd i NOU 2012: 13 (en slik bestemmelse er ikke inntatt i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013)). Her er det imidlertid uføreytelsene i seg selv som skal være garantert, og Banklovkommisjonen har derfor sett det nødvendig å presisere dette direkte i lovteksten knyttet til uførepensjon. Tredje punktum omhandler overskudd på risikoresultatet og håndteringen av dette. Praksis rundt dette har de siste årene variert avhengig av om foretaket har hatt en pensjonsordning med fripoliseopptjening av rett til uførepensjon eller ikke, se også avsnittene 4.2 og 4.4 foran. Banklovkommisjonen har etter dette kommet til at det er mest formålstjenlig og forutsigbart om pensjonsinnretningen ved sin produktmelding til Finanstilsynet melder fra om overskuddsrett etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-10 skal gjelde for pensjonsordningen.

Fjerde ledd åpner for at det i regelverket kan fastsettes en særlig ordning for opptjening av rett til uførepensjon ved tjenestetid fram til fratreden i foretaket som vil gi rett til uførepensjon også ved uførhet etter at arbeidstakeren har fratrådt sin stilling i foretaket og opphørt å være medlem. Opptjening av slik rett er betinget av at arbeidstakeren som fratrer sin stilling i foretaket har minst tre års tjenestetid. Kravet om tre års tjenestetid må ses i sammenheng med formålet om å unngå utstedelse av pensjonsbevis av mindre verdimessig betydning, samt at et slikt vilkår også følger av reglene for Statens pensjonskasse om oppsatt alderspensjon, se Statens pensjonskasseloven § 23 første ledd. Dersom regler om slik opptjening er fastsatt i regelverket, vil vedkommende ha rett til uførepensjon etter reglene i lovutkastet § 9-12 ved uførhet som følge av skade, sykdom eller lyte oppstått etter at arbeidstakeren opphørte å være medlem av pensjonsordningen. Opptjent rett til uførepensjon skal sikres ved utstedelse av pensjonsbevis. Det vises til bemerkningene til lovutkastet § 9-12 nedenfor og til avsnitt 11.1 ovenfor.

Til § 9-2. Årlig uførepensjon

Paragrafen inneholder de viktigste reglene om vilkår for utbetaling og om beregning av uførepensjon, samt en avklaring av skillet mellom varig og midlertidig uførepensjon. I samsvar med folketrygdens nye uføretrygd, skal årlig uførepensjon i utgangspunktet være en risikobasert ytelse i det tidsrom arbeidstakeren er medlem av pensjonsordningen, og retten til uførepensjon opphører først når medlemmet har fylt 67 år hvor uføreytelsen i prinsippet blir erstattet av rett til alderspensjon fra folketrygden og foretakets pensjonsordning, se også avsnitt 6.2.2 foran. Det er likevel lagt opp til at uførepensjon kan opphøre ved lavere alder dersom dette følger av lovgivningen andre steder. Forholdet mellom uførepensjon og tidlig uttak av alderspensjon er for øvrig regulert i utkastet til tjenestepensjonslov § 4-18 femte ledd (§ 4-12 sjette ledd i lovutkastet i Prop. 199 L (2012–2013)).

Årlig uførepensjon skal etter første ledd første punktum beregnes på grunnlag av medlemmets lønnsgrunnlag og uføregrad etter reglene i lovutkastet § 9-9. Disse forholdene omhandles nærmere i regler inntatt i lovutkastet §§ 9-5 til 9-7. Utbetalingsperioden for uførepensjonen må ses i sammenheng med medlemmets uføregrad og er regulert i lovutkastet § 9-10 første ledd annet punktum.

Annet ledd foretar en klar distinksjon mellom varig uførepensjon og midlertidig uførepensjon, og må ses i sammenheng med skillet mellom folketrygdens arbeidsavklaringspenger og uføretrygd. Etter første punktum kan årlig uførepensjon ytes til medlemmer som i medlemstiden har fått inntektsevnen varig nedsatt, jf. også lovutkastet § 9-1 annet ledd. Før det er avklart om inntektsevnen er varig nedsatt, kan det ytes midlertidig uførepensjon, jf. annet punktum, sml. lovutkastet § 9-5 annet ledd.

Tredje ledd bygger på forsikringsavtaleloven § 19-10 og åpner for at det i regelverket for pensjonsordningen kan fastsettes unntak eller særlige vilkår for rett til uførepensjon for medlem som innen to år etter å ha blitt medlem har fått inntektsevnen nedsatt på grunn av skade, sykdom eller lyte som medlemmet kjente til eller måtte kjenne til på tidspunktet for medlemskap. Gjennom bestemmelsen her vil pensjonsinnretningene fortsatt ha adgang til å fastsette karensperiode. Forsikringspraksis er at pensjonsinnretningene ikke påberoper seg en karensregel dersom et medlem kommer direkte fra en tilsvarende pensjonsordning. Bestemmelsen her er ikke ment å gjøre noen endring eller begrensning i forhold til de standardvilkår som pensjonsinnretningene har operert med på dette området. Det vises også til avsnitt 8.4 foran.

Fjerde ledd presiserer opphørstidspunktet for når det kan ytes uførepensjon, og må ses i sammenheng med forholdet mellom uførepensjon og alderspensjon. Ettersom 67 år er en alder som har vært brukt og som brukes i lovgivningen som et beregnet tidspunkt for når det er normalt at lønnsinntekt erstattes med alderspensjon, har Banklovkommisjonens vurdert det som både praktisk og hensiktsmessig å anvende 67 år som en øvre aldersgrense for rett til, og opphør av, uførepensjon fra en tjenestepensjonsordning. Det er videre tatt hensyn til at det i eller i medhold av lov kan være fastsatt en lavere særlig aldersgrense for når retten til uførepensjon skal opphøre og alderspensjon i stedet inntrer, sml. foretakspensjonsloven § 6-1 tredje ledd. Det vises ellers til avsnitt 10.4 foran.

Til § 9-3. Vilkår for rett til uførepensjon

Paragrafen angir vilkårene for rett til uførepensjon og er på flere punkter knyttet opp mot folketrygdens vilkår for rett til uføretrygd og arbeidsavklaringspenger.

I første ledd er det fastsatt at et medlem ikke har rett til uførepensjon etter reglene i kapitlet her, med mindre medlemmet i samsvar med reglene i folketrygdloven § 12-5 har gjennomgått eller forsøkt å gjennomgå hensiktsmessig behandling og tiltak for å bedre arbeidsevnen. Bestemmelsen må ses på bakgrunn av at spørsmålet om behandling oppstår på et tidspunkt før varig uførhet og størrelse er avklart. Inntektstapet kan ikke fastslås før slike tiltak er gjennomført. Det vises også til avsnitt 8.3 foran. Det er i denne sammenheng derfor vesentlig at det stilles krav om at tiltak gjennomføres før det gis en rett til uførepensjon, jf. også folketrygdloven § 12-5 første ledd. Arbeidsavklaringspenger etter folketrygdloven kapittel 11 skal dekke inntektstapet i ventetiden, og i tillegg kan midlertidig uførepensjon i tilfelle utbetales etter lovutkastet § 9-10 annet ledd, jf. også folketrygdloven § 12-19.

Annet ledd oppstiller de videre vilkår for rett til uførepensjon etter reglene i kapitlet her. Det er her fastsatt at medlemmets evne til å utføre inntektsgivende arbeid, det vil si inntektsevnen, må være varig nedsatt og oppfylle det minstekrav til nedsatt inntektsevne som regelverket etter lovutkastet § 9-1 fastsetter, jf. også lovutkastet § 9-2 annet ledd første punktum. Varig nedsatt inntektsevne må ses i sammenheng med lovutkastet § 9-1 annet ledd som angir inngangsvilkåret for årlig uførepensjon, nemlig at det er forårsaket av skade, sykdom eller lyte, jf. også folketrygdloven § 12-6. Det vises også til avsnitt 8.2 foran.

Tredje ledd angir rammene for at nedsatt inntektsevne skal kunne gi rett til uførepensjon. Minstekravet kan ikke i regelverket settes lavere enn 20 prosent, jf. første punktum. Det vises til avsnitt 8.5 ovenfor.

Det kan videre ikke kreves høyere nedsatt inntektsevne enn 50 prosent, jf. tredje leddannet punktum. I tilfeller hvor folketrygden har en lavere grense for rett til uføretrygd enn 50 prosent skal disse anvendes. Synspunktet er her at minstekrav til uføregrad ikke kan settes strengere enn i folketrygden, se også lovutkastet § 9-5 første ledd. Dette innebærer for det første at krav til nedsatt inntektsevne høyst kan settes til 40 prosent for medlem som mottar arbeidsavklaringspenger når krav om uførepensjon fremsettes, jf. bokstav a). Dette følger også av folketrygdloven § 12-7 annet ledd. For det andre kan ikke krav til nedsatt inntektsevne settes høyere enn 30 prosent for så vidt medlemmets inntektsevne er nedsatt som følge av yrkesskade eller yrkessykdom, jf. bokstav b). Dette følger av folketrygdloven § 12-17 første ledd bokstav c). Det vises for øvrig til avsnitt 8.5 foran.

Til § 9-4. Nedsatt inntektsevne

Paragrafen angir prinsippene for vurdering og fastsettelse av i hvilken grad inntektsevnen er blitt nedsatt som følge av oppstått skade, sykdom eller lyte som gjør at medlemmet ikke kan fortsette sin vanlige stilling og ikke kan skaffe seg annet høvelig arbeid, jf. lovutkastet § 9-1 annet ledd. Formålet med årlig uføretrygd og uførepensjon er å dekke det inntektstapet som følger av nedsatt inntektsevne. Bestemmelsen bygger på og framstår som en forenklet versjon av reglene i folketrygdloven §§ 12-7 fjerde ledd og 12-8 første, tredje og fjerde ledd. Det vises også til avsnitt 8.1 foran.

I samsvar med dette gir første ledd kriteriene for vurderingen av hvor mye et medlems inntektsevne er blitt nedsatt. Hovedpoenget er en sammenligning mellom inntekt før og etter uførhet. Dette er formulert slik at vurderingen skal bygge på en sammenligning av de inntektsmuligheter som medlemmet hadde før uføretidspunktet og medlemmets inntektsmuligheter etter uføretidspunktet. Nærmere regler om hvilke forhold det skal legges vekt på er inntatt i tredje ledd.

Begrepet «uføretidspunktet» inngår i flere av bestemmelsene i paragrafen her og i andre bestemmelser i lovutkastet. Etter annet leddførste punktum skal som uføretidspunkt regnes det tidspunkt inntektsevnen ble varig nedsatt minst til det nivå som kreves etter regelverket, jf. lovutkastet §§ 9-1 og 9-3 annet ledd. For å ta hensyn til at inntektsevnen – i takt med forverring av helsetilstand – kan reduseres gradvis over flere år, er det i annet punktum fastsatt at det i slike tilfelle kan tas utgangspunkt i inntektsevnen før skade, sykdom eller lyte oppstod.

Tredje ledd er i stor grad utformet på grunnlag av folketrygdloven §§ 12-8 første og tredje ledd, og 12-7 fjerde ledd. Etter første punktum er det således fastslått at inntekt før uførhet fastsettes til medlemmets normale årslønn i full stilling i foretaket før uføretidspunktet, beregnet i samsvar med reglene i utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3 både i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013). Dette innebærer blant annet at endring i lønn skal tillegges virkning fra det tidspunkt endringer trer i kraft, og at visse godtgjørelsesordninger som for eksempel overtidsbetaling kan unntas i denne beregningen. Det vises til at formuleringen «normal årslønn i full stilling» er et eget teknisk begrep som dels viser til faktisk lønnsnivå og dels ikke tar hensyn til om medlemmet faktisk bare har deltidsstilling fordi dette er uten betydning for selve inntektsevnen. Inntekt før uførhet kan derfor avvike fra lønnsgrunnlaget i lovutkastet § 9-7 som skal tilsvare «normal årslønn» i den stilling medlemmet har i foretaket og er begrenset til 12 G, se avsnitt 10.1 ovenfor.

Når det gjelder inntekt etter uførhet, skal denne fastsettes til den inntekt medlemmet forutsettes å kunne skaffe seg ved å utnytte sin restinntektsevne ved ethvert arbeid som medlemmet nå kan utføre, jf. tredje leddannet punktum. Ved vurderingen skal det her – i samsvar med folketrygdloven § 12-7 fjerde ledd første punktum – legges vekt på medlemmets alder, evner, utdanning, yrkesbakgrunn, og arbeidsmuligheter på hjemstedet eller andre steder der det er rimelig at medlemmet tar arbeid, jf. tredje punktum.

Beregning av hvor mye inntektsevnen er blitt nedsatt, foretas på grunnlag av forholdet mellom inntekt før og etter uførhet beregnet etter tredje ledd. Dette forholdet vil bli lagt til grunn for vedtak om uføregrad etter lovutkastet § 9-5 som et generelt uttrykk for hvor stor del av medlemmets inntektsevne som er tapt. Det vises også til avsnittene 8.1 og 10.1 foran.

I fjerde ledd er det videre fastsatt at inntekt før og etter uførhet skal oppjusteres i samsvar med senere regulering av grunnbeløpet i folketrygden (G), jf. også folketrygdloven § 12-8 fjerde ledd. Denne oppreguleringsbestemmelsen som skal legges til grunn ved anvendelsen av reglene i kapitlet her, skal sikre at beregningen etter tredje ledd knytter seg til samme verdisettingstidspunkt slik at realverdien opprettholdes. Det blir således to sammenlignbare lønnsfaktorer som til enhver tid legges til grunn.

Til § 9-5. Fastsettelse av uføregrad

Paragrafen fastsetter de nærmere prinsipper for fastsettelse av uføregrad. Det er pensjonsinnretningen selv som fastsetter den uføregrad som skal benyttes for de enkelte uføretilfeller ved beregning av uførepensjon. I de tilfeller hvor NAV har fastsatt en uføregrad etter folketrygdloven skal denne likevel normalt anvendes av pensjonsinnretningene i forhold til beregningen av uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen. Det vises til avsnitt 8.1 foran. Regler om endring av uføregrad er inntatt i lovutkastet § 9-6, se bemerkninger til denne bestemmelsen nedenfor.

I samsvar med dette, er det i første ledd første punktum bestemt at pensjonsinnretningen i det enkelte tilfelle skal fastsette den uføregrad som skal benyttes ved beregningen av uførepensjon fra pensjonsordningen, jf. lovutkastet § 9-9. Dette markerer at det er pensjonsinnretningen som har kompetansen til å beslutte hvilken uføregrad som skal legges til grunn ved beregning av uførepensjonen. Denne kompetansen er ikke lagt til et tredje organ. Dersom arbeidstakeren ikke er enig i den uføregrad som fastsettes vil de vanlige rettslige kanaler måtte benyttes. Uføregrad fastsatt etter lov om folketrygd, skal imidlertid normalt legges til grunn, jf. annet punktum. Av praktiske og administrative hensyn bør dette være normalregelen, og det bør kreves gode grunner for å avvike fra folketrygdens fastsettelse av uføregrad. Dersom uføregrad fastsatt etter folketrygd ikke legges til grunn, eller dersom den faktisk ikke er aktuell ettersom uføregraden ikke tilfredsstiller minstekravene etter folketrygdloven, følger det av tredje punktum at uføregraden skal tilsvare den del av inntektsevnen som anses tap etter reglene i lovutkastet § 9-4 om nedsatt inntektsevne. Uføregraden skal i disse tilfelle fastsettes gradert i trinn på fem prosent. Om forholdet til de tilfeller hvor minstekrav til uføregrad i pensjonsplanen er lavere enn minstekravene etter folketrygdloven, vises det til lovutkastet § 9-8 fjerde ledd.

Annet ledd er ment å kunne håndtere en mellomfase hvor arbeidstakeren ikke har mulighet til å opprettholde sin arbeidsposisjon, men hvor det ennå ikke er fastsatt en uføregrad som vil kunne gi rett til uføreytelser etter folketrygden og/eller pensjonsordningen, det vil i prinsippet si når det ikke er avklart om inntektsevnen er varig nedsatt, jf. lovutkastet § 9-2 annet ledd annet punktum. Det framgår derfor at det kan ytes midlertidig uførepensjon etter reglene i lovutkastet § 9-10 annet ledd inntil uføregrad etter første ledd er fastsatt. Det nærmere forholdet mellom midlertidig uførepensjon og arbeidsavklaringspenger etter folketrygden, er regulert i lovutkastet § 9-10 annet ledd annet punktum. Det vises ellers til avsnitt 8.6 foran.

Til § 9-6. Endring av uføregrad

Paragrafen gir nærmere regler om endring av uføregrad, og følger en del av prinsippene fra uføretrygd etter folketrygden. I tredje ledd er det også inntatt regler om hvilken betydning endring av uføregrad skal medføre for premiereserven til sikring av opptjent rett til uførepensjon.

Etter første ledd følger således at dersom inntektsevnen blir ytterligere nedsatt etter at uføregrad er fastsatt, kan medlemmet kreve at det blir fastsatt ny uføregrad etter lovutkastet § 9-5 som motsvarer den del av inntektsevnen som etter reglene i lovutkastet § 9-4 da må anses tapt. Dette er således noe medlemmet skal kunne kreve på selvstendig grunnlag og må ses i sammenheng med reglene om avkortning på grunnlag av inntekt i lovutkastet § 9-10 tredje ledd, se også avsnitt 8.7 foran.

I annet ledd første punktum er det fastslått at uføregraden ikke skal kunne endres selv om uførepensjonen reduseres på grunn av inntekt etter lovutkastet § 9-10 tredje ledd. Dette innebærer at man kan få tilbake uførepensjonen med opprinnelig uføregrad etter ett eller flere arbeidsforsøk. Det vises i den forbindelse til at det ikke er noen begrensning i perioden personen beholder retten til tilstått uføregrad. Det vises for øvrig til at Banklovkommisjonen ikke har ansett det som nødvendig å videreføre regelen om hvilende rett til uførepensjon på fem år tilsvarende folketrygdloven § 12-9 tredje ledd, se avsnitt 5.1.4 foran. Begrunnelsen er særlig den at regelen er knyttet opp mot den tidligere ordning hvor uføreytelsen kunne falle bort på grunn av arbeidsinntekt. Dette er imidlertid et prinsipp som er forlatt i reglene om ny uføretrygd, men videreført der av overgangshensyn.

Hovedregelen om at uføregraden ikke skal endres på grunn av inntekt, kan og bør imidlertid fravikes i visse tilfelle. Vedvarende forholdsmessig høy inntekt bør etter Banklovkommisjonens oppfatning tilsi en revurdering av uføregraden. Det vises i den sammenheng til at hensyntagen til medlemmets etterfølgende inntektsutvikling, er et viktig verktøy for å kunne hindre for høye kompensasjonsgrader. Det bemerkes at dette vil gjelde uavhengig av de avkortningsregler som følger av lovutkastet § 9-10 tredje ledd, ettersom avkortningsreglene bare til en viss grad korrigerer uførepensjonens størrelse ved inntekt etter uførhet. Dersom det forekommer en inntektsutvikling som gir grunn til å anta at medlemmets inntektsmuligheter er vesentlig bedre enn lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden etter lovutkastet § 9-5, er det derfor bestemt at pensjonsinnretningen skal vurdere spørsmålet om uføregrad på nytt og kan i tilfelle fastsette ny og lavere uføregrad, jf. annet ledd annet punktum. Det vises til avsnitt 10.2.2 punkt 2) foran.

Tredje ledd fastsetter regler om hvilken virkning endring av uføregrad skal medføre for premiereserven. Etter første punktum innebærer slik endring at pensjonsinnretningen må foreta omberegning av premiereserven etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd. Den endring som foretas av premiereserven skal videre inngå ved beregningen av årets risikoresultat i pensjonsinnretningen, jf. annet punktum. Det vises til avsnitt 12.3 foran.

Til § 9-7. Lønnsgrunnlag

Paragrafen fastslår hvilke grunnlag som skal anvendes ved beregning av uførepensjonens størrelse. Uførepensjonsytelsen beregnes etter regler i lovutkastet § 9-9, jf. § 9-2 første ledd, på grunnlag av blant annet medlemmets lønnsgrunnlag før uførhet. Det er faktisk mottatt lønn fra foretaket på uføretidspunktet som skal legges til grunn, beregnet etter utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3 både i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013) og bestemt blant annet ut fra stillingsandel og lønnsnivå. Lønnsgrunnlaget for beregning av uførepensjonens størrelse må holdes atskilt fra lønnsmulighetene før og etter uførhet som anvendes for å beregne graden av nedsatt inntektsevne, sml. lovutkastet § 9-4. Det vises også til avsnitt 10.1 foran.

I samsvar med dette følger det av første ledd første punktum at lønnsgrunnlaget ved beregningen av uførepensjon fra pensjonsordningen er medlemmets normale årslønn i foretaket, beregnet før uføretidspunktet etter reglene i utkastet til tjenestepensjonslov § 4-3.

Den generelle regel er at lønn over 12 G ikke medregnes i skattegunstige pensjonsordninger, jf. foretakspensjonsloven § 5-7 første ledd og innskuddspensjonsloven § 5-5 første ledd. Dette er videreført i første ledd annet punktum hvor det er fastslått at lønn som overstiger 12 G ikke skal medregnes.

I annet ledd er det inntatt regler som skal motvirke at regelen i første ledd om at det er lønnen på uføretidspunktet som utgjør lønnsgrunnlaget for uførepensjonen, vil kunne medføre at arbeidstaker søker uførepensjon på et tidligere tidspunkt i stedet for å prøve seg med kortere arbeidstid og lavere arbeidsinntekt for å vurdere om hvorvidt det holder for å bli i arbeidslivet. Banklovkommisjonen er enig i at hovedregelen gir lite fleksibilitet som kan gå ut over arbeidslinjen. I samsvar med dette er det lagt til grunn at dersom skade, sykdom eller lyte oppstått i medlemstiden gradvis har redusert et medlems inntektsevne over flere år, skal det ved beregningen av uførepensjon i stedet kunne tas utgangspunkt i medlemmets lønnsgrunnlag før uføretilfellet oppstod. For å forenkle prosessen rundt innrapportering av tidligere års lønnsgrunnlag, er det stilt som forutsetning at foretaket før uføretidspunktet har underrettet pensjonsinnretningen om det høyere lønnsgrunnlag som i tilfelle skal legges til grunn ved beregningen av uførepensjon til medlemmet. Det vises eller til avsnitt 10.1 foran.

Til § 9-8. Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

Paragrafen fastsetter grenser for nivået på uførepensjon som tillegg til uføretrygd, og er utformet etter modell av systemet for alderspensjon i de private tjenestepensjonsordninger, se utkastet til § 4-2 tredje ledd både i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013), jf. også utkastet til endringer i innskuddspensjonsloven § 5-4 første ledd i NOU 2013: 3 Pensjonslovene og folketrygdreformen III. Det vises ellers generelt til kapittel 9 foran.

Både arbeidsavklaringspenger og uføretrygd er basert på 66 prosent av lønn inntil 6 G etter folketrygdloven. Formålet med å opprette en privat tjenestepensjonsordning som skal gi uførepensjon til medlemmene, vil derfor være at foretaket ønsker å sikre den enkelte arbeidstaker en uføreytelse som kommer i tillegg til uføretrygden fra folketrygden. Det følger av forholdsmessighetsprinsippet at pensjonsplanen må være lik for alle arbeidstakere som er medlem av pensjonsordningen, jf. blant annet henvisningen til utkastet til tjenestepensjonslov kapittel 2 i lovutkastet § 9-1 tredje ledd. For arbeidstakere med lønn inntil 6 G vil dette bety en kompensasjonsgrad i forhold til lønn ut over 66 prosent av lønnsgrunnlaget som dekkes av folketrygden, mens det for arbeidstakere med lønn i området 6 til 12 G vil innebære at det kompenseres i noen grad også for virkningene av inntektsbortfall også for denne delen av inntekten.

Første ledd bygger på et nettoprinsipp og fastsetter således at uførepensjonen skal utgjøre en prosent av de enkelte medlemmenes lønn inntil 12 G, jf. lovutkastet § 9-7 om lønnsgrunnlaget. Banklovkommisjonen foreslår på bakgrunn av vurderinger og tallmessige beregninger en øvre grense på 10 prosent av lønnsgrunnlaget (grunnprosent), jf. avsnitt 9.2 ovenfor. For arbeidstakere med lønn inntil 6 G vil dette innebære en samlet kompensasjon på inntil 76 prosent. Det vises i den sammenheng til foretakspensjonsloven § 5-7 første ledd hvor grensen er 100 prosent av lønn inntil 6 G og 70 prosent av lønn mellom 6 og 12 G. Det bemerkes at grensen også vil gjelde for midlertidig uførepensjon som utbetales i tillegg til arbeidsavklaringspenger etter lovutkastet § 9-5 annet ledd, men det vil også i slike tilfeller gjelde en maksimalgrense for hva arbeidsavklaringspengene og midlertidig uførepensjon kan utgjøre i den enkelte tilfelle, jf. § 9-10 annet ledd. Det vises til avsnittene 9.1 og 9.2 ovenfor.

I annet ledd åpnes det for at pensjonsplanen kan fastsette at det skal sikres et tillegg til den grunnprosent som fastsettes i henhold til første ledd til de arbeidstakere som har en lønn fra foretaket i området 6 til 12 G. Dette tillegget skal i tilfelle beregnes etter fastsatt prosent av den del av lønnen i området 6 til 12 G som inngår i lønnsgrunnlaget for disse arbeidstakerne. En slik ordning skal gjøre det mulig for foretaket å sikre disse arbeidstakerne uførepensjon fra tjenestepensjonsordningen for lønn mellom 6 og 12 G som til sammen vil gi en kompensasjonsgrad på inntil 66 prosent, jf. første punktum. Innenfor dette lønnsspennet bidrar ikke folketrygden, og en kompensasjon her vil derfor gi en økning i kompensasjonsgrad i forhold til reell kompensasjonsgrad i uføretrygden.

For å hindre omgåelse av forholdsmessighetsprinsippet og for å sikre at det generelle tillegget etter første ledd for alle medlemmer vil være reelt, har Banklovkommisjonen sett det som rimelig og nødvendig at et tillegg for lønn mellom 6 og 12 G bare kan ytes dersom pensjonsplanen sikrer alle arbeidstakere et generelt tillegg til uføretrygden som ikke framtrer som uforholdsmessig lavt på bakgrunn av den uførepensjon medlemmer med lønn mellom 6 og 12 G vil motta fra pensjonsordningen, jf. annet ledd annet punktum. Det er således forholdet mellom lavt- og høytlønnede som er utgangspunktet for denne vurderingen. Det vises i den sammenheng til avsnitt 9.3 med beregninger av samlet pensjon ved ulike prosentsatser for lønn inntil 12 G og tilleggskompensasjon for lønn i området 6 til 12 G. Kravet om at grunnprosenten ikke skal framstå som uforholdsmessig lav, innebærer at arbeidstakere med lønn inntil 6 G også skal ha en viss fordel av tjenestepensjonsordningens uførepensjon. Banklovkommisjonen mener i denne sammenheng at grunnprosenten må utgjøre et reelt og merkbart tillegg for at kriteriet om uforholdsmessig lav uførepensjon ikke skal slå ut. Det vises for øvrig til at det generelle tillegget også vil gjelde arbeidstakere med lønn i området 6 til 12 G. Poenget er likevel at det ved vurderingen av om grunnprosenten er uforholdsmessig lav, er det de arbeidstakere med lønn inntil 6 G som utgjør det relevante referansepunktet. Når kriteriet om uforholdsmessig lav uførepensjon vil kunne slå ut, vil imidlertid avhenge av hvilket nivå foretaket velger for tilleggsprosenten for lønn i området 6 til 12 G. Nærmere føringer og utgangspunkter for innholdet av dette uforholdsmessighetskravet er gitt i avsnitt 9.3 punkt 4) foran.

Tredje ledd omhandler regler om barnetillegg og er utformet med hensyntagen til at nåværende uføreordninger omfatter slikt tillegg til uførepensjon. I folketrygden er barnetillegget behovsprøvd i forhold til inntekt, jf. folketrygdloven §§ 12-15 og 12-16. Om Banklovkommisjonens nærmere vurderinger av regler om barnetillegg i private tjenestepensjonsordninger, vises det til avsnitt 9.4 ovenfor.

I samsvar med dette er det i tredje ledd første punktum bestemt at det i regelverket kan fastsettes at uførepensjonen som utbetales til et medlem, skal gis et tillegg for hvert barn som medlemmet forsørger eller plikter å forsørge. Aldersgrensen er satt til 21 år. Banklovkommisjonen viser i den sammenheng til at en lavere aldersgrense ville kunne medføre en betydelig økonomisk og samfunnsmessig ulempe for medlemmet og dets barn. Barns inntektsmuligheter er begrenset i lavere alder, og i et normalt utdannelsesforløp for barnet vil medlemmet fortsatt kunne ha en forsørgelsesbyrde fram til 21 år. Det vises videre til at det forhold at barn er under avslutning av sin grunnutdannelse mellom 18 og 21 år, må anses som en viktigere faktor i denne sammenheng, og den bør ikke forstyrres av medlemmets endrede økonomiske forutsetninger som følge av uførhet. I annet punktum er prinsippene for omfanget av tilleggsytelsen inntatt. Banklovkommisjonen viser i denne sammenheng til at kostnadene ved å ha barn er tilnærmet lik for alle medlemmer uavhengig av lønnsnivå, og at barnetillegget ikke bør knyttes opp mot medlemmenes lønnsgrunnlag. Det er videre lagt vekt på å opprettholde et maksimalnivå på barnetillegget som kan forsvares i forhold til dagens ordning. Ut fra beregninger som er foretatt, mener Banklovkommisjonen at barnetillegget for yngste barn kan utgjøre inntil en tidel av G per år. Det er videre satt en grense for samtlige barn til inntil to tideler av G per år. Det vises også til lovutkastet § 9-10 femte ledd der det framgår at barnetillegget vil være gjenstand for inntektsfradrag i samme grad som uførepensjonen, se bemerkninger til denne bestemmelsen nedenfor.

I fjerde ledd er det tatt hensyn til de tilfelle hvor det i regelverket er fastsatt minstekrav til uføregrad som er lavere enn minstekravene etter folketrygdloven. Bestemmelsen bygger på foretakspensjonsloven § 6-3 annet ledd og er blant annet begrunnet i at det ikke skal bli for høy kompensasjon for høytlønnede i forhold til lavtlønnede. Om minstekravene etter folketrygdloven, vises det til folketrygdloven § 12-7 første og annet ledd og § 12-17 første ledd bokstav c), se også bemerkningene til lovutkastet § 9-3 tredje ledd annet punktum foran og avsnitt 8.5 ovenfor. I de tilfelle hvor folketrygdens minstekrav til uføregrad ikke er oppfylt, skal uførepensjonen derfor omfatte et tillegg for å dekke manglende rett til uføretrygd fra folketrygden. Slik kompensasjon for manglende folketrygd kan derimot ikke ytes hvor uføretrygden avkortes eller ikke ytes som følge av manglende trygdetid eller manglende oppfyllelse av vilkårene for rett til uføretrygd for øvrig. Det vises for øvrig avsnitt 8.5 ovenfor.

Til § 9-9. Beregning av uførepensjon

Paragrafen fastsetter reglene om beregning av uførepensjon i det enkelte tilfelle. Medlemmenes uføregrad vil være et avgjørende grunnlag for beregningen av nivået på uførepensjonen. Dette vil kunne medføre til avkortning i uførepensjonen etter reglene i annet ledd. Det vises generelt til avsnitt 10.1 foran.

I første ledd første punktum er det fastsatt at et medlems uførepensjon beregnes ut fra medlemmets lønnsgrunnlag etter lovutkastet § 9-7 på den måte som er fastsatt i pensjonsplanen. Pensjonsplanen vil blant annet angi hvilken prosentsats som skal legges til grunn ved denne beregningen. En del av medlemmets uførepensjon vil kunne være barnetillegg. Det er derfor i annet punktum inntatt en henvisning til dette tillegget, og de beregningsregler som gjelder i slike tilfelle, jf. lovutkastet § 9-8 tredje ledd.

I annet ledd er det videre inntatt en regel om at uførepensjonen skal graderes i samsvar med uføregraden. Bestemmelsen bygger på folketrygdloven § 12-12 femte ledd. Uførepensjonen skal etter dette fastsettes til en forholdsmessig andel av full uførepensjon beregnet etter første ledd dersom uføregraden etter lovutkastet § 9-5 er mindre enn 100 prosent. Det vises også til avsnitt 10.1 foran.

Til § 9-10. Utbetaling av uførepensjon. Fradrag

Paragrafen angir prinsippene for utbetaling av uførepensjon, samt regler om fradrag i uførepensjon som følge av inntekt og/eller arbeidsavklaringspenger. Ved utformingen av bestemmelsen er det særlig sett hen til prinsipper og regler for uføretrygd i folketrygdloven på dette området. Det vises ellers til avsnitt 10.2 foran.

Etter første ledd første punktum utbetales uførepensjon tidligst ett år etter det tidspunkt medlemmets inntektsevne ble nedsatt minst til det nivå som kreves etter regelverket. Bestemmelsen må ses i sammenheng med folketrygdens system hvoretter det gis sykepenger i ett års tid før det ytes uføretrygd, se folketrygdloven § 22-12 annet ledd og avsnitt 8.6 foran. Uførepensjon gis som et tillegg til uføretrygd etter folketrygden og bestemmelsen er således nødvendig for å skape et samsvar i det totale systemet for uføreytelser til arbeidstakere. I annet punktum er det bestemt at retten til uførepensjon opphører dersom medlemmet ikke lenger oppfyller det minstekrav til uføregrad som er fastsatt i regelverket, sml. foretakspensjonsloven § 6-1 tredje ledd. Dette innebærer at ved annen reduksjon av nedsatt inntektsevne som ikke medfører at uføregraden blir lavere enn pensjonsplanens minstekrav til uføregrad, vil uføregraden normalt bli stående. Høyere faktisk inntekt i forhold til beregnet inntekt etter uførhet, jf. lovutkastet § 9-4 første ledd, vil føre til fradrag i uførepensjonen og ikke til nedsatt uføregrad. Det vises ellers til at bestemmelsen ikke legger noen nærmere føringer på utbetalingsperioden for uførepensjon som er innvilget. Dette vil måtte følge av reglene i regelverket eller løses i praksis.

I annet ledd er det inntatt regler om rett til å få utbetalt midlertidig uførepensjon før retten til varig uførepensjon er avklart, jf. også lovutkastet § 9-2 annet ledd annet punktum. I første punktum er det bestemt at midlertidig uførepensjon tidligst kan utbetales når medlemmet har framsatt krav på arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd fra folketrygden, og det må antas at kravet blir innvilget, sml. folketrygdloven § 12-19. Det vises også til avsnitt 8.6 foran. Bestemmelsen må ses i sammenheng med lovutkastet § 9-5 annet ledd hvor det åpnes for midlertidig uførepensjon inntil uføregraden er fastsatt. Midlertidig uførepensjon vil således kunne benyttes i en situasjon hvor arbeidstakerens framtidige inntektsevne er usikker, men hvor det ennå ikke (normalt) er fattet et endelig vedtak med hensyn til vedkommendes krav i forhold til folketrygden og pensjonsordningen.

I visse tilfeller vil det kunne ytes midlertidig uførepensjon i tillegg til arbeidsavklaringspenger etter folketrygdloven. Størrelsen av midlertidig uførepensjon bør imidlertid, etter Banklovkommisjonens mening, tilpasses omfanget av de arbeidsavklaringspenger som faktisk utbetales til medlemmet. Praksis for pensjonsinnretningene hittil har vært at det skal gjøres fradrag i uførepensjon ved utbetaling av arbeidsavklaringspenger, slik at summen av beregnete arbeidsavklaringspenger og uførepensjon ikke når urimelig høye kompensasjonsgrader. Banklovkommisjonen er enig i at dette er et hensiktsmessig prinsipp slik at midlertidig uførepensjon bare dekker det inntektstap som ikke dekkes av arbeidsavklaringspenger. Når det gjelder nivåer, har pensjonsinnretningene i praksis vanligvis lagt seg på 70 prosent av pensjonsgrunnlaget som en maksimalgrense. Dette er også lagt til grunn ved utformingen av bestemmelsen i annet leddannet punktum hvor det er fastslått at dersom medlemmet mottar arbeidsavklaringspenger fra folketrygden, kan pensjonsinnretningen ikke i tillegg utbetale midlertidig uførepensjon som vil innebære at summen av arbeidsavklaringspenger og midlertidig uførepensjon til medlemmet vil overstige 70 prosent av lønnsgrunnlaget etter lovutkastet § 9-7. Det vises ellers til avsnitt 10.2.3 foran. Dette innebærer at den midlertidige uførepensjon tilpasses arbeidsavklaringspengene og ytelsen vil på vanlig måte inngå ved beregning av pensjonsinnretningens risikoresultat. Må det antas at bare en del av medlemmets inntektsevne er tapt, beregnes grensen forholdsmessig, jf. tredje punktum.

Tredje ledd omhandler inntektsfradrag i uførepensjon og er utformet etter modell av folketrygdloven § 12-14 første og annet ledd. Folketrygdens nye regler om reduksjon av uføretrygden må ses i sammenheng med prinsippet om at fastsatt uføregrad ikke skal endres som følge av inntekt over en inntektsgrense tilsvarende den inntekt etter uførhet som er lagt til grunn ved fastsettelse av uføregraden tillagt 0,4 G i det enkelte kalenderår, se folketrygdloven § 12-9 annet ledd og lovutkastet § 9-6 annet ledd første punktum. Dette prinsippet skal erstatte de tidligere reglene om nedsettelse av uføregraden på grunn av inntekt etter uførhet ut over 1 G. Det vises i denne forbindelse til avsnittene 3.3 og 5.1.4 foran. Banklovkommisjonen har sett det som en fordel å benytte samme prinsipper ved reduksjon av uføretrygd og reduksjon av uførepensjon. Om de mer overordnede vurderinger knyttet til bestemmelsen om inntektsfradrag i lovutkastet her, vises det til avsnitt 10.2.2 foran.

I samsvar med dette er det i tredje ledd første punktum bestemt at det skal foretas inntektsfradrag i uførepensjon til medlem som har pensjonsgivende arbeidsinntekt i et år som overstiger inntekt etter uførhet fastsatt etter lovutkastet § 9-4 tredje ledd med tillegg av fire tideler av G. Selve formelen for hvorledes uførepensjonen skal reduseres er inntatt i annet punktum. Her følger at reduksjonen av uførepensjonen skal tilsvare overskytende inntekt multiplisert med en brøk der uførepensjon ved 100 prosent uføregrad er teller og inntekten før uførhet fastsatt etter lovutkastet § 9-4 tredje ledd, er nevner. Det vises til avsnitt 10.2.2 foran hvor det er inntatt en nærmere forklaring og eksempler på beregning av inntektsfradrag etter bestemmelsen her og folketrygdloven § 12-14. Ved beregningen er det i tredje punktum bestemt at inntekt før og etter uførhet oppjusteres etter senere regulering av grunnbeløpet, se også lovutkastet § 9-4 fjerde ledd og folketrygdloven § 12-11 syvende ledd, jf. § 12-8 fjerde ledd. Det nevnes også at reglene om inntektsfradrag får betydning i de tilfelle hvor et medlems uførepensjon fra pensjonsordningen er beregnet etter en uføregrad som ikke gir rett til uføretrygd etter folketrygden, jf. lovutkastet § 9-3 tredje ledd. Den totale uføreytelsen utgjør da uførepensjonen fra pensjonsordningen, jf. lovutkastet § 9-8 fjerde ledd. Det samme gjelder uførepensjon beregnet på grunnlag av den del av et medlems lønn mellom 6 og 12 G i samsvar med lovutkastet § 9-8 annet ledd. Banklovkommisjonen har videre vurdert hvordan inntektsfradrag skal håndteres i forhold til den delen av uførepensjonen som ikke kommer til utbetaling som følge av slikt fradrag, og kommet til at disse midlene bør overføres til foretakets premiefond. I samsvar med dette er det i fjerde punktum derfor inntatt en regel om at inntektsfradrag i uførepensjon overføres til foretakets premiefond. Det vises til avsnitt 10.2.3 ovenfor.

Fjerde ledd bygger på folketrygdloven §§ 12-14 tredje ledd og 12-8 fjerde ledd hvor det følger at det ikke utbetales uføretrygd i år hvor en pensjonists pensjonsgivende arbeidsinntekt etter folketrygdloven § 3-15 utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet, oppjustert etter endringer i G. Det er således selve arbeidsinntekten som er det avgjørende, jf. også note 1 i avsnitt 10.2.1 foran. Regelen vil for så vidt være i samsvar med kravet om uføregrad på minst 20 prosent i lovutkastet § 9-3 tredje ledd, jf. også foretakspensjonsloven § 6-1 tredje ledd om at uførepensjon løper så lenge uføregraden er så høy som regelverket krever. Det vises til avsnittene 10.2.1 og 10.2.2 ovenfor.

Femte ledd gjør fradragsreglene for arbeidsinntekt i tredje og fjerde ledd også gjeldende for barnetillegg etter lovutkastet § 9-8 tredje ledd. Ved arbeidsinntekt som overstiger grensen i tredje og fjerde ledd skal barnetillegget reduseres i samme forhold som uførepensjonen. Dette er i samsvar med inntektsfradragsordningen i uføretrygden der behovsprøvet barnetillegg vil bli redusert i samsvar med en reduksjon av uføretrygden. Det vises til avsnitt 10.2.2 punkt 3) ovenfor.

Banklovkommisjonen har vurdert hvorvidt det bør inntas regler om fradrag i uførepensjon for erstatning for tap i ervervsevne fra yrkesskadeforsikring. Erstatninger for inntektstap etter skadeserstatningsloven § 3-1, yrkesskadeforsikringsloven § 13 og pasientskadeloven § 4 regnes imidlertid ikke som inntekt ved beregningen av uføretrygd, jf. også Prop. 130 L (2010–2011) om endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre) side 201. Banklovkommisjonen har således ikke ansett det som nødvendig å innta en bestemmelse tilsvarende den som følger av foretakspensjonsloven § 6-4 første ledd. Det vises til avsnitt 10.2.3 ovenfor.

Til § 9-11. Oppregulering av uførepensjon under utbetaling

Paragrafen angir prinsippene for oppregulering av uførepensjon som er under utbetaling, og bygger på prinsipper i lovutkastet til tjenestepensjonslov §§ 4-8 og 4-20 (slik den lyder etter endring av lovutkastet i NOU 2013: 3) om regulering alderspensjonsbeholdning og alderspensjoner under utbetaling. Regler om regulering er i lovforslaget i Prop. 199 L (2012–2013) inntatt i §§ 4-6 og 4-7 fjerde ledd. Det vises for øvrig til avsnitt 10.3 foran.

I tråd med dette følger det av første ledd første punktum at uførepensjon under utbetaling årlig skal oppreguleres i samsvar med avkastningsprosenten for midlene i pensjonsinnretningens kollektivportefølje, eventuelt for en delportefølje knyttet til uførepensjon. Det er presisert at slik oppregulering er ment som en sikring av uførepensjoner under utbetaling, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd. Den prinsipale finansieringsmåte for reguleringen er således avkastning på midlene i beholdningene for de medlemmer som mottar uførepensjon. Oppregulering i et år skal likevel ikke overstige en prosentvis regulering i samsvar med endringen i grunnbeløpet i folketrygden, jf. annet punktum. Taket for oppregulering er satt tilsvarende grunnbeløpet, ettersom dette følger reguleringen av uføretrygden i folketrygden, se særlig folketrygdloven § 12-11.

Annet ledd fastlegger regler for disponering av årlig avkastning ut over oppreguleringsrammen etter første ledd. Etter første punktum skal slik overskytende avkastning tilføres pensjonsordningens reguleringsfond for uførepensjon. Midlene i fondet kan brukes til å dekke oppregulering opp til grensen i første ledd i år hvor årets avkastning ikke er tilstrekkelig, jf. annet punktum. Banklovkommisjonen har vurdert de spørsmål som melder seg i forhold til bruk av reguleringsfondet dersom retten til uførepensjon bortfaller fordi medlemmet når alderen for overgang til alderspensjon. Det vises i den forbindelse til avsnitt 10.3 foran.

Mens første og annet ledd gjelder oppregulering i henhold til avkastning og overføring fra reguleringsfondet, er det i tredje ledd inntatt en mulighet for foretaket å påta seg et ansvar for årlig oppregulering av uførepensjon som ikke kan dekkes av årets avkastning eller ved overføring av midler i reguleringsfondet. Alt etter hva som fastsettes i regelverket, kan foretaket her kunne velge mellom å skyte inn det gjenstående innenfor G-rammen eller deler av dette.

Til § 9-12. Opptjent rett til uførepensjon

Paragrafen åpner for at foretaket i pensjonsordningens regelverk kan fastsette at pensjonsordningen skal sikre medlemmene opptjening av rett til uførepensjon. Opptjent uførepensjon kan etter tjenestetiden gi arbeidstakeren en viss rett til pensjon ved uførhet som inntreffer etter at arbeidstakeren har sluttet i foretaket og opphørt å være medlem av pensjonsordningen. Bestemmelsen må ses i sammenheng med lovutkastet § 9-1 fjerde ledd hvor det stilles som inngangsvilkår at vedkommende arbeidstaker må ha tre års tjenestetid i foretaket. Dette kravet om tre års tjenestetid må blant annet ses i sammenheng med formålet om å unngå utstedelse av pensjonsbevis av mindre verdimessig betydning, se også bemerkningene til lovutkastet § 9-1 fjerde ledd foran. Det vises ellers til avsnitt 11.1 foran.

Det kan oppstå situasjoner hvor en arbeidstaker med opptjent rett til uførepensjon etter bestemmelsen her, senere blir ansatt i annet foretak som har uførepensjon etter reglene i kapitlet her, det vil si en ny risikobasert årlig uføreytelse. Samtidig vil arbeidstakeren i tilfelle ha rett til uføretrygd. Her vil det oppstå spørsmål om det ved beregning av uførepensjon fra det nye foretakets uførepensjonsordning skal tas hensyn til retten til uførepensjon etter pensjonsbeviset fra det tidligere arbeidsforholdet, se femte ledd. Denne bestemmelsen vil ikke ha betydning dersom det foretak hvor innehaveren av pensjonsbeviset er ansatt på uføretidspunktet, ikke har pensjonsordning med uførepensjon.

Første ledd gir en del av bestemmelsene i kapitlet tilsvarende anvendelse på den rett til uførepensjon som er knyttet til opptjent rett til uførepensjon ved uførhet før fylte 67 år etter at vedkommende har sluttet i foretaket. Dette omfatter bestemmelsene i lovutkastet §§ 9-2 første og tredje ledd og 9-3 til 9-11, med mindre annet er fastsatt i annet og tredje ledd i paragrafen her.

I annet ledd er prinsippene om fastsettelse av nedsatt arbeidsevne etter lovutkastet § 9-4 inntatt. Dette innebærer en sammenligning mellom inntekt før og etter uførhet. Når det gjelder inntekt før uførhet skal denne fastsettes ut fra arbeidstakerens normale årslønn i full stilling på uføretidspunktet, ikke på fratredelsestidspunktet, jf. første punktum. Inntekt etter uførhet skal etter annet punktum fastsettes til den inntekt medlemmet forutsettes å kunne skaffe seg ved å utnytte sin restinntektsevne ved ethvert arbeid som medlemmet nå kan utføre. Det bemerkes igjen at bestemmelsen her bare gjelder beregning av i hvor stor grad selve ervervsevnen er nedsatt, og ikke beregningen av hvilken uførepensjon som skal ytes, jf. også bemerkningene til lovutkastet § 9-4 tredje ledd foran.

Regler om beregning av uførepensjon følger av tredje ledd. Uføreytelsen skal etter dette beregnes etter reglene i lovutkastet § 9-9 på grunnlag av arbeidstakerens lønnsgrunnlag ved fratredelsen og avkastning tilført pensjonsbeviset fram til uføretidspunktet etter lovutkastet § 9-11 første ledd. Selve oppjusteringen er således avhengig av den avkastning som oppnås på midlene knyttet til pensjonsbeviset og forvaltet i kollektivporteføljen til enhver tid. Det er imidlertid inntatt en avkortningsregel som er basert på prinsippet om at pensjonsbeviset bare skal gi rett til den del av samlet uførepensjon som kan regnes som opptjent ved tjenestetiden i foretaket fram til arbeidstakerens fratreden, det vil si forholdet mellom tjenestetid i foretaket og 40 år. Dette er i dag det normale kravet til opptjening av alderspensjonsrettigheter i folketrygden og derfor videreført her. I en opptjeningsordning blir således tjenestetiden mer avgjørende enn for de risikobaserte årlige uføreytelsene. Resten av arbeidstakerens uførepensjon forutsettes dekket ved uførepensjon etter pensjonsbevis fra andre pensjonsordninger eller i det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet.

Fjerde ledd fastsetter regler om utstedelse av pensjonsbevis som sikrer opptjent rett til uførepensjon ved fratreden i foretaket. Etter første punktum skal pensjonsinnretningen utstede slikt pensjonsbevis som skal angi arbeidstakerens tjenestetid og normale årslønn ved fratreden. Premiereserve som sikrer opptjent rett til uførepensjon og administrasjonsreserve skal knyttes til pensjonsbeviset, jf. annet punktum, sml. utkastet til tjenestepensjonslov § 6-2 annet ledd i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013). Det vises i denne sammenheng til at dersom uførhet oppstår på et tidspunkt hvor arbeidstakeren ikke er medlem av pensjonsordning med uførepensjon, vil uføreytelsen under pensjonsbeviset bli utbetalt. I tillegg kommer uføretrygden etter reglene i folketrygdloven. I tredje punktum er det fastsatt hvilke bestemmelser om pensjonsbevis i utkastet til tjenestepensjonslov som skal gjelde for pensjonsbevis etter paragrafen her. Dette omfatter utkastet til tjenestepensjonslov §§ 6-3 (særregler for pensjonskasser), 6-4 første og annet ledd (forsikringsforholdet) og 6-5 til 6-8 (sammenslåing av pensjonsbevis, utenlandske statsborgere, registrering og forvaltning av pensjonsbeholdningen) i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013).

Femte ledd omhandler tilfelle hvor en arbeidstaker med pensjonsbevis for opptjent rett til uførepensjon etter fjerde ledd senere er ansatt i et foretak som har uførepensjonsordning etter de øvrige reglene i kapitlet. Kombinasjonen av uførepensjon i henhold til pensjonsbeviset utstedt under en annen pensjonsordning og uførepensjon fra den nye pensjonsordningen hvor arbeidstakeren nå er medlem, kan i enkelte tilfelle gi en samlet uførepensjon som – sammen med uføretrygden – vil innebære en høyere kompensasjonsgrad i forhold til lønn før uførhet enn forutsatt. I hvilken utstrekning dette er tilfellet beror både på pensjonsplanen for det foretak hvor uførerettighetene etter pensjonsbeviset ble opptjent, og på utformingen av pensjonsplanen for pensjonsordningen i det foretak hvor pensjonsbevisinnehaveren er ansatt på uføretidspunktet. For tilfelle hvor vilkårene gir arbeidstakeren rett til uførepensjon både fra det nye foretakets pensjonsordning og fra tidligere pensjonsbevis, er det derfor foreslått at uførepensjon fra pensjonsbevis etter omstendighetene skal kunne gi grunnlag for fradrag i uførepensjonen (jf. lovutkastet § 9-10) fra det nye foretakets pensjonsordning i den grad uførepensjonen fra ny pensjonsordning framstår som overskytende i forhold til uførepensjon fra pensjonsbevis. En slik regel vil sikre at arbeidstakeren får rett til tidligere opptjent uførepensjon så lenge dette ikke vil være i strid med de offentligrettslige rammer for uførepensjon etter reglene i kapitlet her.

Hovedregelen i bokstav a) er derfor at det skal gjøres fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, det nye foretakets pensjonsordning og pensjonsbevis til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn summen av ytelsene fra uføretrygden og den uførepensjon en pensjonsordning med uførepensjon fastsatt innenfor grensene i lovutkastet § 9-8 ville gi. Det følger av denne bestemmelsen at begrepet overkompensasjon her er knyttet til de maksimale uføreytelser som etter lovutkastet kan oppnås fra en uførepensjonsordning med pensjonsplan utformet innenfor de grenser lovutkastet § 9-8 fastsetter, det vil si 10 prosent av lønn i området 0 til 12 G, og 66 prosent av lønn i området 6 til 12 G. Det maksimale ytelsesnivået er fastlagt med sikte på at uførhet i medlemskapstiden vil gi rett til full uførepensjon fra pensjonsordningen uavhengig av tjenestetid på uføretidspunktet. Dette totaltaket er begrunnet i samfunns- og skattemessige hensyn, og det vises til avsnitt 13.4 foran. Løsningen med et slikt totaltak innebærer at man ikke her kan knytte begrepet overkompensasjon til kompensasjonsgraden etter den konkrete pensjonsplan for uførepensjonsordningen i det foretaket hvor pensjonsbevisinnehaveren er ansatt på uføretidspunktet, fordi dette ville bety at opptjente rettigheter etter pensjonsbeviset ville variere med utformingen av pensjonsplanen i det foretak arbeidstakeren ville være ansatt i på uføretidspunktet.

I bokstav b) er det presisert at uførepensjon etter pensjonsbeviset ikke skal gi grunnlag for fradrag i den utstrekning uførepensjonen etter pensjonsbeviset dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjon fra det nye foretakets pensjonsordning. Dette vil være tilfellet dersom pensjonsbeviset er utstedt under en pensjonsordning hvor kravet til uføregrad er lavere enn i uføretrygden og foretakets pensjonsordning, eller hvor det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet ikke har uførepensjonsordning. En slik regel vil sikre at arbeidstakeren får rett til tidligere opptjent uførepensjon så lenge dette ikke vil være i strid med de offentligrettslige rammer for uførepensjon. Det vises for øvrig til avsnitt 13.4 foran.

Når det gjelder uførepensjon som ikke utbetales til medlem på grunn av avkortning etter femte ledd, vises det til at slik avkortning vil medføre en begrensning i pensjonsordningens ansvar. Dette vil i sin tur påvirke premienivået for pensjonsordningen. Omfanget og betydningen av dette vil imidlertid måtte løses i praksis ved avtale mellom pensjonsinnretningen og foretaket.

Til § 9-13. Eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon

Paragrafen inneholder overgangsregler om uførepensjon for eksisterende pensjonsordning med uførepensjon. For det første reguleres her krav til frister for tilpasning av pensjonsplaner i eksisterende pensjonsordninger. For det andre reguleres forholdet mellom uførerettigheter opptjent i eksisterende pensjonsordninger og overgangen til pensjonsordninger med pensjonsplan i samsvar med kapitlet her. Dette beror til dels på de tilfeller hvor det på tidspunktet når ny pensjonsplan er trådt i kraft allerede utbetales uførepensjon, og dels på de tilfeller hvor det ennå ikke har oppstått uførhet på dette tidspunktet. For de sistnevnte tilfeller er det inntatt regler som regulerer forholdet mellom opptjent rett til uførepensjon fra eksisterende ordning og ny uførepensjonsordning ved inntrådt uførhet. Det vises ellers generelt til kapittel 13 foran hvor de mer overordnede vurderinger og begrunnelser for bestemmelsene i paragrafen her framgår.

Første ledd omhandler krav om og frister for endring av pensjonsplan i henhold til de nye reglene om uførepensjon for private tjenestepensjonsordninger. Virkningen av at slik endring ikke gjennomføres, er regulert i fjerde ledd. Av første ledd første punktum følger at foretaket og pensjonsinnretningen skal sørge for at eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon etter foretakspensjonsloven kapittel 6 tilpasser sin pensjonsplan for uførepensjon til bestemmelsene i kapitlet her så snart som mulig og senest innen en frist som fastsettes av Kongen. Banklovkommisjonen viser til at det nye regelverket bør være etablert og trådt i kraft så snart som mulig etter at ny uføretrygd og lovgivning basert på lovutkastet her er satt i kraft. Det vises for øvrig til at det ikke er mulig helt å unngå løsninger i en overgangsperiode som innebærer at ny uføretrygd kombineres med uførepensjon etter regelverk basert på foretakspensjonsloven kapittel 6, se avsnitt 13.3 foran.

Den nye pensjonsplanen skal videre etter første leddannet punktum som utgangspunkt gjelde medlemmenes rett til uførepensjon fra pensjonsordningen som følge av at inntektsevnen er nedsatt på grunn av forhold inntrådt etter at pensjonsplanen er trådt i kraft, se nærmere foran i avsnitt 13.2. Dette gjelder imidlertid bare så langt annet ikke følger av annet eller tredje ledd hvor forholdet til allerede uførepensjonister og opptjent rett til uførepensjon er regulert.

Annet ledd omhandler de tilfelle hvor medlemmer av pensjonsordningen mottar uførepensjon på det tidspunkt den nye pensjonsplanen trer i kraft, se avsnitt 13.4 punkt 1) foran. Det vises i den forbindelse til at et viktig prinsipp ved innføringen av ny uføretrygd i folketrygdloven, var at de som allerede mottar uførepensjon fra gammel folketrygd skal motta samme nettoytelse etter skatt som tidligere, se Prop. 130 L (2010–2011) om endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre) side 137 til 140. Dersom uførepensjonister tilknyttet en privat pensjonsordning fortsatt skal motta samlet uførepensjon på samme nivå som tidligere, må uførepensjon fra pensjonsordningen fortsatt utbetales i samsvar med reglene i den tidligere pensjonsplanen for pensjonsordningen, jf. annet ledd første punktum. Resultatet blir i så fall at den samlete uførepensjon ikke blir redusert, og at pensjonen som tidligere vil tilsvare summen av ny uføretrygd fra folketrygden tilsvarende samme nettoytelse etter skatt som tidligere, og den uførepensjon som fortsatt utbetales fra pensjonsordningen.

I annet ledd annet punktum er det videre fastsatt at dersom uførepensjonistens inntektsevne blir ytterligere nedsatt som følge av forhold inntrådt etter at ny pensjonsplan er trådt i kraft, kan medlemmet i stedet kreve at denne økningen fastsettes etter lovutkastet § 9-5 og at økningen i uføregrad beregnes som et tillegg til uførepensjonen etter reglene i den nye pensjonsplanen. Samlet uførepensjon vil i et slikt tilfelle bestå av uførepensjon beregnet og utbetalt etter den tidligere pensjonsplanen og ny uførepensjon beregnet etter den nye pensjonsplanen på bakgrunn av den forverrede helsetilstand og ytterligere nedsatt inntektsevne. Dersom det ikke framsettes et slikt krav vil økningen bli behandlet på grunnlag av tidligere pensjonsplan.

Tredje ledd regulerer hvilke virkninger selve endringene av pensjonsplanen for en eksisterende pensjonsordning skal få for rett til uførepensjon opptjent før ny pensjonsplan trer i kraft. Dersom foretaket har videreført sin pensjonsordning med uførepensjon i henhold til pensjonsplan tilpasset ny uføretrygd, vil medlemmet i slike tilfelle – foruten rett til ny uføretrygd – også ha rett til uførepensjon opptjent i henhold til den nye pensjonsplanen. Hovedspørsmålet er da om uførerettighetene etter den nye pensjonsplanen skal anses å ha avløst de tidligere opptjente uførerettigheter, eller om – og i hvilken utstrekning – disse fortsatt kan gjøres gjeldende, jf. foran i avsnitt 13.4 punkt 2). I tredje ledd første punktum er dette søkt løst ved at rett til uførepensjon opptjent etter den tidligere pensjonsplanen ved tjenestetid fram til ny pensjonsplan er trådt i kraft, ikke kan gjøres gjeldende i den utstrekning den uførepensjon som medlemmet vil ha rett til i henhold til pensjonsordningens nye pensjonsplan sikrer inntektstap ved senere uførhet på en like god måte. Når det gjelder konsekvensene av dette for avsetninger og uførepremier vises det til avsnittene 13.7.2 punkt 2) og 13.7.3 ovenfor. Fradragsregelen kommer imidlertid ikke til anvendelse i tilfelle hvor uførerettigheter opptjent etter tidligere pensjonsplan vil gi rett til uførepensjon for inntektstap som verken reglene for ny uføretrygd eller reglene i den nye pensjonsplanen gir, for eksempel fordi minstekravene til uføregrad er forskjellige. I slike situasjoner har medlemmet ved senere uførhet rett til den uførepensjon som er opptjent etter den eksisterende pensjonsplanen ut fra lønn og tjenestetid fram til dette tidspunkt.

I tredje ledd annet punktum er det – sett i sammenheng med de forhold som nevnt i bemerkningen til første punktum – tatt hensyn til at rett til uførepensjon opptjent i den eksisterende pensjonsordningen ved tjenestetid før ny pensjonsplan trer i kraft også vil kunne få betydning i tilfelle hvor et medlem som ikke er ufør, senere har fratrådt sin stilling i foretaket. Det er derfor fastslått at det i slike tilfeller skal utstedes et pensjonsbevis etter lovutkastet § 9-12 fjerde ledd som sikrer rett til uførepensjon som er opptjent etter den tidligere pensjonsplanen fram til dette tidspunktet. Denne bestemmelsen forutsettes også å komme til anvendelse i tilfelle hvor foretaket senere velger å avvikle uførepensjonsordningen. For en arbeidstaker som blir ufør etter ansettelse i nytt foretak, vil fradragsreglene i lovutkastet § 9-14 annet ledd i så fall bli bestemmende for i hvilken utstrekning rettigheter etter pensjonsbeviset skal kunne gjøres gjeldende sammen med retten til uførepensjon etter pensjonsplanen for dette foretaket, jf. lovutkastet § 9-14 første ledd.

Fjerde ledd regulerer virkningen av at ny pensjonsplan ikke er fastsatt innen fristen i første ledd. Etter første punktum skal i så fall videre opptjening av uførepensjon etter den tidligere pensjonsplanen opphøre, jf. foran i avsnitt 13.2. Dette medfører krav om at pensjonsinnretningen skal utstede fripoliser etter reglene i foretakspensjonsloven for den rett til uførepensjon som de medlemmer som ikke er uføre har opptjent etter den tidligere pensjonsplanen ved tjenestetid fram til opphørstidspunktet, jf. annet punktum. I tredje punktum er det presisert at bestemmelsene i leddet her er uten virkning for pensjonsinnretningens plikt til fortsatt utbetaling av uførepensjon etter reglene i den tidligere pensjonsplanen til medlemmer som på opphørstidspunktet mottar uførepensjon fra pensjonsordningen, jf. også annet ledd.

Til § 9-14. Fripoliser mv.

Paragrafen angir først og fremst regler og prinsipper for fripoliser utstedt i eksisterende pensjonsordninger før lov basert på bestemmelsene i kapitlet her er satt i kraft. Ved ikraftsettingen av reglene om uførepensjon i kapitlet her, vil det foreligge et betydelig antall fripoliser som er utstedt etter foretakspensjonsloven til arbeidstakere som har fratrådt sin stilling og opphørt å være medlem av foretakets pensjonsordning. Slike fripoliser vil som oftest også gi rett til uførepensjon, men en del av fripolisene vil bare sikre uførerettigheter fordi de er utstedt i forbindelse med avvikling av uføredelen i pensjonsordningen. Dessuten omfatter paragrafen fripoliser utstedt etter lovutkastet § 9-13 fjerde ved avvikling av uføredelen av en eksisterende pensjonsordning som følge av manglende tilpasning til den nye lovgivningen, det vil si en utstedt fripolise fra samme arbeidsgiver som vedkommende har i dag.

Utgangspunktet for bestemmelsene i paragrafen her er at fripoliser med opptjent uførepensjon i eksisterende pensjonsordninger eller i tidligere pensjonsordning, skal kunne gjøres gjeldende ved uførhet som inntreffer etter ny uføretrygd og lovgivning basert på lovutkastet her er satt i kraft. Visse overgangsproblemer kan imidlertid oppstå i tilknytning til slike fripoliser dersom fripolisesinnehaveren ved uførhet også får rett til uførepensjon fra pensjonsordning i samsvar med lovutkastet her etter at ny lovgivning er satt i kraft. Disse er søkt avklart i annet og tredje ledd. Det vises ellers til avsnitt 13.5 foran.

Første ledd er en innledende bestemmelse og fastsetter hvilke fripoliser som omfattes av reglene i bestemmelsen her. Etter første punktum omfatter dette fripoliser utstedt i pensjonsordninger etter foretakspensjonsloven før bestemmelsene i kapitlet her er trådt i kraft, samt fripoliser utstedt etter lovutkastet § 9-13 fjerde ledd. Sistnevnte fripoliser er en følge av at foretaket ikke har fastsatt ny pensjonsplan innen fristen som følger av lovutkastet § 9-13 første ledd.

Pensjonsbevis utstedt etter lovutkastet § 9-13 tredje ledd er i prinsippet samsvarende med allerede utstedte fripoliser, idet de gjelder opptjent rett til uførepensjon fram til ikrafttredelsestidspunktet for bestemmelsene i kapitlet her. Forskjellen består i at de ennå ikke er tilknyttet et pensjonsbevis, ettersom arbeidstakeren fortsetter sin stilling i foretaket ved overgangen til ny uførepensjonsordning. Reglene i annet ledd som gjelder reguleringen av slike rettigheter bør derfor komme til anvendelse, jf. første ledd annet punktum som presiserer at annet ledd skal gjelde tilsvarende for rett til uførepensjon sikret ved pensjonsbevis utstedt etter lovutkastet § 9-13 tredje ledd.

Annet ledd omhandler de tilfelle hvor uførheten inntrer etter ikrafttredelsestidspunktet for bestemmelsene i kapitlet her, og hvor arbeidstakeren på uføretidspunktet er ansatt i foretak som har pensjonsordning med uførepensjon etter reglene i kapitlet her og derfor har rett til uførepensjon i tillegg til rett til opptjent uførepensjon i henhold til utstedt fripolise(r). Etter fripolisen(e)s ordlyd utløser framtidig uførhet – uavhengig av tidspunkt – rett til uførepensjon i henhold til fripolisen(e), og i tillegg til uførepensjon fra pensjonsordningen vil arbeidstakeren også ha rett til ny uføretrygd for tapt inntektsevne. På samme måte som i lovutkastet § 9-12 femte ledd foreslås det at uførepensjon fra fripolisen(e) etter omstendighetene skal kunne gi grunnlag for fradrag i det som vil regnes «overskytende uførepensjon» fra det nye foretakets pensjonsordning. En slik regel vil også her sikre at arbeidstakeren får rett til tidligere opptjent uførepensjon fullt ut og at fradraget eventuelt skjer i uførepensjonen fra ny pensjonsordning. Forskjellen mellom bestemmelsen i lovutkastet § 9-12 femte ledd og bestemmelsen her består kun i at det her dreier seg om allerede utstedte fripoliser, jf. for så vidt pensjonsbevis etter lovutkastet § 9-13 tredje ledd. For ordens skyld inntas likevel fullstendige bemerkninger.

Hovedregelen i bokstav a) er derfor at det skal gjøres fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, det nye foretakets pensjonsordning (jf. lovutkastet § 9-10) og fripolisen(e) til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn summen av ytelsene fra uføretrygden og den uførepensjon en pensjonsordning med uførepensjon fastsatt innenfor grensene i lovutkastet § 9-8 ville gi. Det følger av denne bestemmelsen at begrepet overkompensasjon her er knyttet til de maksimale uføreytelser som etter lovutkastet kan oppnås fra en uførepensjonsordning med pensjonsplan utformet innenfor de grenser lovutkastet § 9-8 fastsetter, det vil si 10 prosent av lønn i området 0 til 12 G, og 66 prosent av lønn i området 6 til 12 G. Det maksimale ytelsesnivået er fastlagt med sikte på at uførhet i medlemskapstiden vil gi rett til full uførepensjon fra pensjonsordningen uavhengig av tjenestetid på uføretidspunktet. Dette totaltaket er begrunnet i samfunns- og skattemessige hensyn, og det vises til avsnitt 13.5 foran. Løsningen med et slikt totaltak innebærer at man ikke her kan knytte begrepet overkompensasjon til kompensasjonsgraden etter den konkrete pensjonsplan for uførepensjonsordningen i det foretaket hvor fripoliseinnehaveren er ansatt på uføretidspunktet, fordi dette ville bety at opptjente rettigheter etter pensjonsbeviset ville variere med utformingen av pensjonsplanen i det foretak arbeidstakeren ville være ansatt i på uføretidspunktet.

I bokstav b) er det presisert at uførepensjon etter fripolise ikke skal gi grunnlag for fradrag i uførepensjonen fra ny pensjonsordning i den utstrekning uførepensjonen etter fripolisen dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjon fra det nye foretakets pensjonsordning. Dette vil være tilfellet dersom fripolisen er utstedt under en pensjonsordning hvor kravet til uføregrad er lavere enn i uføretrygden og foretakets pensjonsordning, eller hvor det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet ikke har uførepensjonsordning. En slik regel vil sikre at arbeidstakeren får rett til tidligere opptjent uførepensjon så lenge dette ikke vil være i strid med de offentligrettslige rammer for uførepensjon. Det vises for øvrig til avsnitt 13.5 foran.

Det legges til grunn at en avkortning etter annet ledd vil medføre en begrensning i pensjonsinnretningens ansvar etter ny pensjonsordning. Det vises til avsnitt 13.7.3 ovenfor hva gjelder konsekvensene av dette for premienivået.

Tredje ledd omhandler de tilfelle hvor uførheten inntrer før ikrafttredelsestidspunktet for bestemmelsene i kapitlet her, og hvor det allerede utbetales uførepensjon i henhold til fripolisen. Dette er uførepensjon som et tillegg til uførepensjon fra «gammel» folketrygd. Uavhengig av tilpasningen av pensjonsordningen til ny uføretrygd må pensjonsinnretningen da ha plikt til å utbetale den uførepensjon som fripolisen gir rett til sammen med ny uføretrygd eller «gammel» konvertert uførepensjon fra folketrygden. Dette innebærer at reglene i annet ledd skal være uten virkning for pensjonsinnretningenes plikt til fortsatt utbetaling av uførepensjon i henhold til den tidligere pensjonsplanen.

Til § 9-15. Rett til uførepensjon opptjent i tjenestepensjonsordning i offentlig sektor

Paragrafen regulerer forholdet til rett til uførepensjon opptjent i offentlig tjenestepensjonsordning. I forhold til regler om avkortning av uførepensjon fra en pensjonsordning i privat sektor foreligger det etter Banklovkommisjonens oppfatning prinsipielt ikke grunnlag for å behandle uførepensjon utbetalt i henhold til fripoliser og i henhold til oppsatte rettigheter i offentlige pensjonsordninger på forskjellig måte, jf. lovutkastet §§ 9-12 femte ledd og 9-14 annet ledd. Prinsippet bør være at den nye lovgivningen ikke skal begrense retten til uførepensjon etter tidligere fripolise eller oppsatt rettighet, men at det skal gjøres fradrag for slik uførepensjon i den utstrekning samlet uførepensjon blir høyere enn de grenser for det maksimale pensjonsnivå som er fastlagt i lovutkastet § 9-8 (overskytende uførepensjon). I samsvar med dette er det her åpnet for samordning av ny uførepensjon fra private pensjonsordninger og medlemmets uførepensjon fra oppsatt rett til uførepensjon fra tidligere medlemskap i offentlig pensjonsordning. Det vises for øvrig til avsnitt 13.6 foran hvor bakgrunnen og forholdet til utformingen av de offentlige tjenestepensjonsordninger er beskrevet nærmere. Arbeidsdepartementets syn på samordningsspørsmål i forhold til statsansatte og fripoliser fra privat sektor i offentlige tjenestepensjonsordninger, er også beskrevet i samme avsnitt.

Banklovkommisjonen nevner at i den utstrekningen ordningen med oppsatt rett til uførepensjon ikke blir videreført i offentlige tjenestepensjonsordninger som endelig løsning, vil en ordning som paragrafen her angir, bare få betydning i forhold til oppsatte rettigheter opptjent før den nye lovgivningen for offentlige tjenestepensjonsordninger er trådt i kraft.

I samsvar med dette omhandler første ledd de tilfelle hvor en arbeidstaker som har oppsatt rett til uførepensjon opptjent som medlem av offentlig tjenestepensjonsordning, er blitt ufør mens arbeidstakeren er ansatt i et privat foretak som har uførepensjonsordning etter de øvrige reglene i kapitlet her. Kombinasjonen av uførepensjon i henhold til den oppsatte rett til uførepensjon opptjent som medlem av den offentlige tjenestepensjonsordningen og uførepensjon fra den nye pensjonsordningen i privat sektor hvor arbeidstakeren nå er medlem, kan i enkelte tilfelle gi en samlet uførepensjon som – sammen med uføretrygden – vil innebære en høyere kompensasjonsgrad i forhold til lønn før uførhet enn forutsatt. I hvilken utstrekning dette er tilfellet beror både på omfanget av den oppsatte uførerettigheten fra offentlig sektor, og på utformingen av pensjonsplanen for pensjonsordningen i det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet. For de tilfelle hvor vilkårene gir arbeidstakeren rett til uførepensjon både fra det private foretakets pensjonsordning og fra oppsatt rett til uførepensjon fra den offentlige tjenestepensjonsordningen, er det derfor – på samme vis som i lovutkastet §§ 9-12 femte ledd og 9-14 annet ledd – foreslått at uførepensjon som utbetales fra den offentlige tjenestepensjonsordning etter omstendighetene skal kunne gi grunnlag for fradrag i uførepensjonen fra det private foretakets pensjonsordning i den grad uførepensjonen fra den nye pensjonsordningen framstår som overskytende i forhold til uførepensjonen som utbetales fra den offentlige tjenestepensjonsordning. En slik regel vil sikre at arbeidstakeren vil ha krav på sin oppsatte rett til uførepensjon opptjent i det offentlige så lenge dette ikke vil være i strid med de offentligrettslige rammer for uførepensjon. I den forbindelse har Banklovkommisjonen lagt vekt på at det må foretas en samordning av alle uførerettigheter.

Hovedregelen i bokstav a) er derfor at det skal gjøres fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, foretakets pensjonsordning og uførepensjonen fra den offentlige tjenestepensjonsordning og i tilfelle fripolise(r) omfattet av lovutkastet § 9-14, til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn summen av ytelsene fra uføretrygden og den uførepensjon en pensjonsordning med uførepensjon fastsatt innenfor grensene i lovutkastet § 9-8 ville gi. Det bemerkes at henvisningen til fripoliser i lovutkastet § 9-14 også vil omfatte pensjonsbevis utstedt etter lovutkastet § 9-13 tredje ledd, jf. lovutkastet § 9-14 første ledd annet punktum. Det følger av bestemmelsen i lovutkastet § 9-8 at begrepet overkompensasjon her er knyttet til de maksimale uføreytelser som etter lovutkastet kan oppnås fra en uførepensjonsordning med pensjonsplan utformet innenfor de grenser lovutkastet § 9-8 fastsetter, det vil si 10 prosent av lønn i området 0 til 12 G, og 66 prosent av lønn i området 6 til 12 G. Det maksimale ytelsesnivået er fastlagt med sikte på at uførhet i medlemskapstiden vil gi rett til full uførepensjon fra pensjonsordningen uavhengig av tjenestetid på uføretidspunktet. Dette totaltaket er begrunnet i samfunns- og skattemessige hensyn, og det vises til avsnitt 13.6 foran. Løsningen med et slikt totaltak innebærer at man ikke her kan knytte begrepet overkompensasjon til kompensasjonsgraden etter den konkrete pensjonsplan for uførepensjonsordningen i det foretaket i privat sektor hvor vedkommende er ansatt på uføretidspunktet, fordi dette ville bety at oppsatt rett til uførepensjon fra den offentlige tjenestepensjonsordning ville variere med utformingen av pensjonsplanen i det foretak arbeidstakeren ville være ansatt i på uføretidspunktet.

I bokstav b) er det presisert at uførepensjon fra offentlig tjenestepensjonsordning ikke skal gi grunnlag for fradrag i den utstrekning slik uførepensjon dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjon fra det private foretakets pensjonsordning. Dette vil blant annet være tilfellet dersom den oppsatte uførerettigheten stiller krav til uføregrad som er lavere enn i uføretrygden og foretakets pensjonsordning, eller hvor det foretak hvor arbeidstakeren er ansatt på uføretidspunktet ikke har uførepensjonsordning. Det vil også være tilfelle dersom den oppsatte rettigheten er basert på en høyere lønn enn i den nye pensjonsordningen. En slik regel vil sikre at arbeidstakeren får rett til tidligere oppsatt rett til uførepensjon fra offentlig sektor så lenge dette ikke vil være i strid med de offentligrettslige rammer for uførepensjon. Det vises for øvrig til avsnitt 13.6 foran.

Det legges til grunn at en avkortning etter første ledd vil medføre en begrensning i pensjonsinnretningens ansvar etter ny pensjonsordning. Det vises til avsnitt 13.7.3 ovenfor hva gjelder konsekvensene av dette for premienivået.

Annet ledd omhandler de tilfelle hvor uførheten inntrer før ikrafttredelsestidspunktet for bestemmelsene i kapitlet her, og hvor det allerede utbetales uførepensjon i henhold til en oppsatt rett til uførepensjon fra offentlig tjenestepensjonsordning. Dette er uførepensjon som er et tillegg til uførepensjon fra «gammel» folketrygd. Uavhengig av tilpasningen av uførepensjon fra offentlig tjenestepensjonsordning til ny uføretrygd, vil det foreligge en plikt til å fortsette utbetaling av den uførepensjon som den oppsatte rettigheten gir krav på sammen med ny uføretrygd eller «gammel» konvertert uførepensjon fra folketrygden. Dette innebærer at reglene i første ledd ikke skal kunne omfatte uførepensjon som er kommet til utbetaling i henhold til den offentlige tjenestepensjonsordningen.

15.2 Endringer i andre lover

15.2.1 Til endringer i lov 2000-03-24 nr. 16 om foretakspensjon (foretakspensjonsloven)

1) Lovutkastets bestemmelser vil avløse uførepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven kapittel 6. Dette innebærer at bestemmelsene i lovens §§ 6-1 til 6-5 kan oppheves som følge av det ikke lenger vil være aktuelt å ha uførepensjonsordninger som ikke lenger er tilpasset til ny uføretrygd i folketrygden. Behovet for uførepensjonsordning knyttet til private tjenestepensjonsordninger vil videre være dekket av bestemmelsene i utkastet til tjenestepensjonsloven kapittel 9 i utredningen her. Av lovutkastet § 9-13 første ledd er det lagt til grunn at eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon i samsvar med foretakspensjonsloven kapittel 6 skal endre sin pensjonsplan senest innen en frist fastsatt av Kongen. Dersom slik endring ikke gjøres innen fristen er konsekvensene av dette regulert i lovutkastet § 9-13 fjerde ledd. Alderspensjonsdelen i ytelsesordninger etter foretakspensjonsloven er imidlertid ikke foreslått opphevet, og reglene om premie- og innskuddsfritak som er knyttet opp mot slike rettigheter vil derfor måtte videreføres. Som følge av utkastet til nye regler om uførepensjonsordning, er det imidlertid påkrevd med visse endringer i foretakspensjonsloven § 6-6 første ledd. Dette forklares nærmere i det følgende.

2) Plikten for foretaket til å tegne forsikring for premie- og innskuddsfritak ved uførhet som sikrer en fortsatt opptjening av rett til alderspensjon etter inntrådt uførhet for arbeidstakerne, følger av lov om obligatorisk tjenestepensjon §§ 4 annet ledd og 5 første ledd. Her er det også forutsatt at opptjeningen skal være i samsvar med uføregraden. Dette utgangspunktet må imidlertid nå endres. Som det framgår av avsnitt 10.2.2 foran vil uførepensjon etter lovutkastet samordnes med faktisk oppnådd arbeidsinntekt slik at uførepensjonen avkortes ved inntektsfradrag dersom arbeidsinntekten overstiger inntekt etter uførhet lagt til grunn ved beregning av uføregraden med tillegg av et fribeløp på fire tideler av G. Banklovkommisjonen har da også lagt til grunn at denne endringen av uførepensjonssystemet gjør at bestemmelsene om premie- og innskuddsfritak bør praktiseres og virke slik at fritaket skal sikre opptjening av alderspensjon i samsvar med faktisk uførhet til enhver tid og den avkortning av uførepensjon som skjer som følge av arbeidsinntekt. En videreføring av opptjening i henhold til premie- og innskuddsfritak basert på fastsatt uføregrad vil kunne føre til en for høy opptjening av rett til alderspensjon. Dette er reflektert i forslaget til endring av utkastet til tjenestepensjonslov § 2-1 annet ledd første punktum i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013), se også avsnitt 15.2.4 nedenfor.

Av disse grunner er foretakspensjonsloven § 6-6 første ledd første punktum endret slik at premie- og innskuddsfritaket nå skal samsvare med uførheten tilsvarende premiefritak etter lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring § 2-1 annet ledd.

3) I foretakspensjonsloven § 6-6 første ledd annet punktum er det også foretatt en endring for å kunne tilpasse premie- og innskuddsfritaksreglene til uførepensjonssystemet i lovutkastet hvoretter opphørstidspunktet for årlig uførepensjon som utgangspunkt er satt til en aldersgrense på 67 år, jf. lovutkastet § 9-2 fjerde ledd. Begrunnelsen for denne aldersgrensen er at dette er et tidspunkt for når det er normalt at lønnsinntekt erstattes med alderspensjon.

4) Som en konsekvens av det nye uførepensjonssystemet med avkortning av uførepensjon ved høyere arbeidsinntekt framfor endring av uføregrad, har Banklovkommisjonen i avsnitt 10.2.2 foran lagt til grunn at samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og premie- og innskuddsfritak ikke skal kunne overskride 100 prosent av full stilling, det vil si full stilling av grunnlaget for uførepensjonsberegningen. Dersom arbeidstakeren har arbeidet i en halv stilling og deretter blir ufør med 50 prosent og en arbeidsinntekt på 25 prosent, skal opptjening av alderspensjon på grunnlag av premie- og innskuddsfritaket bare utgjøre 25 prosent. Dette innebærer at opptjeningen av alderspensjon under premie- og innskuddsfritaket må reduseres dersom faktisk arbeidsinntekt overskrider den fastsatte uføregraden. Dette må også følges opp i foretakspensjonslovens regler om premie- og innskuddsfritak ved uførhet som er inntatt i lovens § 6-6 første ledd tredje punktum, jf. også utkastet til endringer i lov om obligatorisk tjenestepensjon § 4 annet ledd fjerde punktum (dette vil bli § 4 tredje ledd dersom utkastet til nytt annet ledd i NOU 2013: 3 gjennomføres), se avsnitt 15.2.3 nedenfor.

15.2.2 Til endringer i lov 2000-11-24 nr. 81 om innskuddspensjon i arbeidsforhold (innskuddspensjonsloven)

Lovutkastets bestemmelser vil avløse uførepensjonsordninger etter foretakspensjonsloven kapittel 6. Bestemmelsene er forutsatt å inngå i utkastet til tjenestepensjonslov, og dette krever en redaksjonell endring i innskuddspensjonsloven § 2-4 første ledd hvor det er henvist til foretakspensjonslovens regler om uførepensjonsordning.

Når det gjelder endringene i innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd, vises det til de endringer som er foreslått i foretakspensjonsloven § 6-6 første ledd og bemerkningene rundt dette i avsnitt 15.2.1 foran. Endringen i tredje ledd er rent redaksjonell som følge av de andre endringene.

15.2.3 Til endringer i lov 2005-12-21 nr. 124 om obligatorisk tjenestepensjon (OTP-loven)

I lov om obligatorisk tjenestepensjon er det foreslått to endringer. For det første, som følge av at foretakspensjonslovens §§ 6-1 til 6-5 om uførepensjon er foreslått opphevet, er regler om fastsettelse av uføregrad i stedet knyttet opp mot utkastet til tjenestepensjonslov § 9-5, se lovens § 4 annet ledd annet punktum (dette vil bli § 4 tredje ledd dersom utkastet til nytt annet ledd i NOU 2013: 3 gjennomføres). For det andre, som følge av det nye uførepensjonssystemet med avkortning av uførepensjon ved høyere arbeidsinntekt framfor endring av uføregrad, har Banklovkommisjonen i avsnitt 10.2.2 foran lagt til grunn at samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og premie- og innskuddsfritak ikke skal kunne overskride 100 prosent av full stilling. Dette innebærer at opptjeningen av alderspensjon under premie- og innskuddsfritaket må reduseres dersom faktisk arbeidsinntekt overskrider den fastsatte uføregraden. Selve prinsippet om slik maksimalgrense er nødvendig å nedfelle i OTP-loven, og er reflektert i lovens § 4 annet ledd fjerde punktum (dette vil bli § 4 tredje ledd dersom utkastet til nytt annet ledd i NOU 2013: 3 gjennomføres). Dette er fulgt opp i innskuddspensjonsloven § 2-4 annet ledd og foretakspensjonsloven § 6-6 første ledd, jf. også særlig avsnitt 15.2.1 foran.

15.2.4 Til endringer i utkast til lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonsloven) i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013)

1) I utkastet til lov om tjenestepensjonslov § 2-1 annet ledd første punktum i NOU 2012: 13 og Prop. 199 L (2012–2013) var premiefritaket opprinnelig knyttet opp mot uføregraden. Som følge av endringen i uførepensjonssystemet hvor uførepensjonen samordnes med faktisk oppnådd arbeidsinntekt, slik at uførepensjonen avkortes ved inntektsfradrag dersom arbeidsinntekten overstiger inntekt etter uførhet lagt til grunn ved beregning av uføregraden med tillegg av et fribeløp på fire tideler av G, mener Banklovkommisjonen at premie- og innskuddsfritaket ved uførhet skal være i samsvar med uførheten og ikke nødvendigvis den fastsatte uføregraden. Det vises til avsnitt 10.2.2 foran, jf. også avsnitt 15.2.1.

2) Som følge av det nye uførepensjonssystemet med avkortning av uførepensjon ved høyere arbeidsinntekt framfor endring av uføregrad, har Banklovkommisjonen videre lagt til grunn at samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og premie- og innskuddsfritak ikke skal kunne overskride 100 prosent av full stilling. Dette innebærer at opptjeningen av alderspensjon under premie- og innskuddsfritaket må reduseres dersom faktisk arbeidsinntekt overskrider den fastsatte uføregraden, jf. også utkastet til endringer i lov om obligatorisk tjenestepensjon § 4 annet ledd fjerde punktum (dette vil bli § 4 tredje ledd dersom utkastet til nytt annet ledd i NOU 2013: 3 gjennomføres). Det vises også her til avsnitt 15.2.1 foran.

16 Utkast til endringer i lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonsloven) mv.

I

I utkast til lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonsloven) i NOU 2012: 13 inntas følgende:

Kapittel 9. Uførepensjon mv.

§ 9-1. Krav til regelverket

(1) Et foretak kan opprette tjenestepensjonsordning for å sikre medlemmene uførepensjon i tillegg til den rett til arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd som til enhver tid følger av lov om folketrygd kapitlene 11 eller 12.

(2) Pensjonsordningen kan yte årlig uførepensjon etter reglene i kapitlet her til medlemmer som i medlemstiden har fått inntektsevnen nedsatt på grunn av skade, sykdom eller lyte i en slik grad at medlemmet ikke kan fortsette i sin vanlige stilling og ikke kan skaffe seg annet høvelig arbeid.

(3) Pensjonsplan og annet regelverk for pensjonsordningen skal oppfylle kravene i kapitlene 2 og 3. Ytelsene i henhold til pensjonsplanen skal være garantert av pensjonsinnretningen. Det skal framgå av regelverket om forsikringsvirksomhetsloven § 9-10 om overskudd på risikoresultatet skal gjelde for pensjonsordningen.

(4) I regelverket for pensjonsordningen kan det fastsettes at arbeidstakere som fratrer sin stilling i foretaket, og som har minst tre års tjenestetid i foretaket, skal ha opptjent rett til uførepensjon etter reglene i § 9-12 ved uførhet som følge av skade, sykdom eller lyte oppstått etter at arbeidstakeren opphørte å være medlem av pensjonsordningen

§ 9-2. Årlig uførepensjon

(1) Årlig uførepensjon beregnes på grunnlag av medlemmets lønnsgrunnlag og uføregrad etter reglene i § 9-9.

(2) Årlig uførepensjon ytes til medlemmer som i medlemstiden har fått inntektsevnen varig nedsatt. Det kan ytes midlertidig uførepensjon når det ikke er avklart om inntektsevnen er varig nedsatt.

(3) Regelverket kan inneholde unntak eller særlige regler for rett til uførepensjon for medlem som innen to år etter å ha blitt medlem har fått inntektsevnen nedsatt på grunn av skade, sykdom eller lyte som medlemmet kjente til eller måtte kjenne til på tidspunktet for medlemskap.

(4) Årlig uførepensjon ytes ikke til medlem som har fylt 67 år eller har nådd en lavere særlig aldersgrense fastsatt i eller i medhold av lov.

§ 9-3. Vilkår for rett til uførepensjon

(1) Et medlem har ikke rett til uførepensjon etter reglene i kapitlet her med mindre medlemmet i samsvar med reglene i folketrygdloven § 12-5 har gjennomgått eller forsøkt å gjennomgå hensiktsmessig behandling og tiltak for å bedre arbeidsevnen.

(2) Det er et vilkår for rett til uførepensjon etter reglene i kapitlet her at medlemmets evne til å utføre inntektsgivende arbeid (inntektsevnen) er varig nedsatt og oppfyller det minstekrav til nedsatt inntektsevne som regelverket fastsetter.

(3) I regelverket kan minstekravet til nedsatt inntektsevne ikke settes lavere enn 20 prosent. Minstekravet kan ikke settes høyere enn 50 prosent, og ikke høyere enn:

40 prosent for medlem som mottar arbeidsavklaringspenger når krav om uførepensjon fremsettes, jf. lov om folketrygd § 12-7 annet ledd, eller

30 prosent for så vidt medlemmets inntektsevne er nedsatt som følge av yrkesskade eller yrkessykdom, jf. lov om folketrygd § 12-17 første ledd bokstav c).

§ 9-4. Nedsatt inntektsevne

(1) Vurderingen av hvor mye et medlems inntektsevne er blitt nedsatt, skal bygge på en sammenligning av de inntektsmuligheter som medlemmet hadde før uføretidspunktet (inntekt før uførhet) og medlemmets inntektsmuligheter etter uføretidspunktet (inntekt etter uførhet).

(2) Uføretidspunktet er det tidspunkt inntektsevnen ble varig nedsatt minst til det nivå som kreves etter regelverket. Er inntektsevnen redusert gradvis over flere år kan det tas utgangspunkt i inntektsevnen før skade, sykdom eller lyte oppstod.

(3) Inntekt før uførhet fastsettes til medlemmets normale årslønn i full stilling i foretaket før uføretidspunktet, beregnet i samsvar med reglene i § 4-3. Inntekt etter uførhet fastsettes til den inntekt medlemmet forutsettes å kunne skaffe seg ved å utnytte sin restinntektsevne ved ethvert arbeid som medlemmet nå kan utføre. Ved vurderingen skal det legges vekt på medlemmets alder, evner, utdanning, yrkesbakgrunn, og arbeidsmuligheter på hjemstedet eller andre steder der det er rimelig at medlemmet tar arbeid.

(4) Ved anvendelsen av bestemmelser i dette kapittel oppjusteres inntekt før og etter uførhet i samsvar med senere regulering av grunnbeløpet i folketrygden (G).

§ 9-5. Fastsettelse av uføregrad

(1) Pensjonsinnretningen skal i det enkelte tilfelle fastsette den uføregrad som skal benyttes ved beregningen av uførepensjon fra pensjonsordningen. Uføregrad fastsatt etter lov om folketrygd, skal normalt legges til grunn. For øvrig skal uføregraden tilsvare den del av inntektsevnen som anses tapt etter reglene i § 9-4, og fastsettes gradert i trinn på fem prosent.

(2) Inntil uføregrad er fastsatt, kan det ytes midlertidig uførepensjon etter reglene i § 9-10 annet ledd.

§ 9-6. Endring av uføregrad

(1) Blir inntektsevnen ytterligere nedsatt etter at uføregrad er fastsatt, kan medlemmet kreve at det blir fastsatt ny uføregrad etter § 9-5 som motsvarer den del av inntektsevnen som er tapt, jf. § 9-4.

(2) Uføregraden endres ikke selv om uførepensjonen reduseres på grunn av inntekt etter § 9-10 tredje ledd. Gir inntektsutvikling grunn til å anta at medlemmets inntektsmuligheter er vesentlig bedre enn lagt til grunn ved fastsettelsen av uføregraden etter § 9-5, skal pensjonsinnretningen likevel vurdere spørsmålet om uføregrad på nytt og kan i tilfelle fastsette ny og lavere uføregrad.

(3) Ved endring av uføregrad skal pensjonsinnretningen foreta omberegning av premiereserven etter forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd. Endring i premiereserve inngår ved beregningen av årets risikoresultat.

§ 9-7. Lønnsgrunnlag

(1) Lønnsgrunnlaget ved beregningen av uførepensjon fra pensjonsordningen er medlemmets normale årslønn i foretaket, beregnet før uføretidspunktet etter reglene i § 4-3. Lønn som overstiger 12 G skal ikke medregnes.

(2) Dersom skade, sykdom eller lyte oppstått i medlemstiden gradvis har redusert et medlems inntektsevne over flere år, skal det ved beregningen i stedet tas utgangspunkt i medlemmets lønnsgrunnlag før slik skade, sykdom eller lyte oppstod dersom foretaket før uføretidspunktet har underrettet pensjonsinnretningen om det høyere lønnsgrunnlag som i tilfelle skal legges til grunn ved beregningen av uførepensjon til medlemmet.

§ 9-8. Uførepensjon i tillegg til uføretrygd

(1) Uførepensjonen skal i pensjonsplanen fastsettes som en prosent av de enkelte medlemmenes lønnsgrunnlag etter § 9-7. Prosentsatsen kan ikke overstige 10 prosent.

(2) I pensjonsplanen kan det også fastsettes at uførepensjonen for medlemmer med lønnsgrunnlag som overstiger 6 G, skal omfatte et tillegg på inntil 66 prosent av den del av medlemmenes lønnsgrunnlag som ligger mellom 6 og 12 G. I så fall skal de øvrige medlemmer i pensjonsordningen sikres uførepensjon fastsatt etter første ledd, på et nivå som ikke framtrer som uforholdsmessig lavt på bakgrunn av den uførepensjon medlemmer med lønn mellom 6 og 12 G vil motta fra pensjonsordningen.

(3) Det kan fastsettes i regelverket at uførepensjonen som utbetales til et medlem, skal gis et tillegg for hvert barn som medlemmet forsørger eller plikter å forsørge og som ikke har fylt 21 år. Barnetillegget for yngste barn kan utgjøre inntil en tidel av G per år, og kan for samtlige barn ikke utgjøre mer enn to tideler av G per år.

(4) Er det i regelverket fastsatt et minstekrav til uføregrad som er lavere enn minstekrav etter lov om folketrygd § 12-7 første og annet ledd eller § 12-17 første ledd bokstav c), skal uførepensjonen i tilfelle hvor folketrygdens minstekrav til uføregrad ikke er oppfylt, også omfatte et tillegg for å dekke manglende rett til uføretrygd fra folketrygden.

§ 9-9. Beregning av uførepensjon

(1) Et medlems uførepensjon beregnes ut fra medlemmets lønnsgrunnlag etter § 9-7 på den måte som er fastsatt i pensjonsplanen. Barnetillegg beregnes i tilfelle etter § 9-8 tredje ledd.

(2) Dersom fastsatt uføregrad er lavere enn 100 prosent, fastsettes uførepensjonen til en forholdsmessig andel av uførepensjon beregnet etter første ledd.

§ 9-10. Utbetaling av uførepensjon. Fradrag

(1) Uførepensjon utbetales tidligst ett år etter det tidspunkt medlemmets inntektsevne ble nedsatt minst til det nivå som kreves etter regelverket. Retten til uførepensjon opphører dersom medlemmet ikke lenger oppfyller det minstekrav til uføregrad som er fastsatt i regelverket.

(2) Midlertidig uførepensjon kan tidligst utbetales når medlemmet har framsatt krav på arbeidsavklaringspenger eller uføretrygd fra folketrygden, og det må antas at kravet blir innvilget. Dersom medlemmet mottar arbeidsavklaringspenger fra folketrygden, kan pensjonsinnretningen ikke i tillegg utbetale midlertidig uførepensjon som vil innebære at summen av arbeidsavklaringspenger og midlertidig uførepensjon til medlemmet vil overstige 70 prosent av lønnsgrunnlaget etter § 9-7. Må det antas at bare en del av medlemmets inntektsevne er tapt, beregnes grensen forholdsmessig.

(3) Det skal foretas inntektsfradrag i uførepensjon til medlem som har pensjonsgivende arbeidsinntekt i et år som overstiger inntekt etter uførhet fastsatt etter § 9-4 tredje ledd med tillegg av fire tideler av G. Reduksjonen av uførepensjonen skal tilsvare overskytende inntekt multiplisert med en brøk der uførepensjon ved 100 prosent uføregrad er teller og inntekten før uførhet fastsatt etter § 9-4 tredje ledd, er nevner. Ved beregningen oppjusteres inntekt før og etter uførhet etter senere regulering av grunnbeløpet. Inntektsfradraget i uførepensjon overføres til foretakets premiefond.

(4) Det skal ikke utbetales uførepensjon når medlemmets pensjonsgivende arbeidsinntekt i et kalenderår utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet etter § 9-4 tredje ledd, oppjustert i samsvar med senere endringer i grunnbeløpet.

(5) Barnetillegg etter § 9-8 tredje ledd reduseres i samme forhold som uførepensjonen er redusert etter tredje og fjerde ledd.

§ 9-11. Oppregulering av uførepensjon under utbetaling

(1) Uførepensjon under utbetaling skal årlig oppreguleres i samsvar med avkastningsprosenten for midlene i pensjonsinnretningens kollektivportefølje til sikring av uførepensjoner under utbetaling, jf. forsikringsvirksomhetsloven § 9-16 femte ledd. Oppregulering i et år skal likevel ikke overstige en prosentvis regulering i samsvar med endringen i grunnbeløpet i folketrygden.

(2) Avkastning i et år som overstiger det som trengs til oppregulering etter første ledd, skal tilføres pensjonsordningens reguleringsfond for uførepensjon. Midlene i fondet kan brukes til å dekke oppregulering opp til grensen i første ledd, i år hvor årets avkastning ikke er tilstrekkelig.

(3) Det kan fastsettes i regelverket at årlig oppregulering av uførepensjon som ikke kan dekkes av årets avkastning eller ved overføring av midler i reguleringsfondet, skal dekkes ved tilskudd fra foretaket.

§ 9-12. Opptjent rett til uførepensjon

(1) Er det i regelverket fastsatt at arbeidstakere som fratrer sin stilling i foretaket, skal ha opptjent rett til uførepensjon ved uførhet som følge av skade, sykdom eller lyte oppstått etter at arbeidstakeren opphørte å være medlem av pensjonsordningen og før arbeidstakeren har fylt 67 år, gjelder bestemmelsene i §§ 9-2 første og tredje ledd og 9-3 til 9-11 tilsvarende med mindre annet er fastsatt i annet og tredje ledd.

(2) Ved beregning av nedsatt arbeidsevne etter § 9-4 skal inntekt før uførhet fastsettes ut fra arbeidstakerens normale årslønn i full stilling på uføretidspunktet. Inntekt etter uførhet skal fastsettes til den inntekt medlemmet forutsettes å kunne skaffe seg ved å utnytte sin restinntektsevne ved ethvert arbeid som medlemmet nå kan utføre.

(3) Uførepensjonen skal beregnes etter reglene i § 9-9 på grunnlag av arbeidstakerens lønnsgrunnlag ved fratredelsen og avkastning tilført pensjonsbeviset fram til uføretidspunktet etter § 9-11 første ledd, og deretter avkortes etter forholdet mellom arbeidstakerens tjenestetid i foretaket og 40 år.

(4) Når arbeidstakeren fratrer sin stilling i foretaket, skal pensjonsinnretningen utstede pensjonsbevis til arbeidstakeren som sikrer opptjent rett til uførepensjon, og som angir arbeidstakerens tjenestetid og normale årslønn ved fratreden. Premiereserve som sikrer opptjent rett til uførepensjon og administrasjonsreserve skal knyttes til pensjonsbeviset. For øvrig gjelder §§ 6-3, 6-4 første og annet ledd, og 6-5 til 6-8 tilsvarende.

(5) Dersom arbeidstaker med pensjonsbevis for opptjent rett til uførepensjon utstedt etter fjerde ledd, er blitt ufør mens arbeidstakeren er ansatt i foretak som har uførepensjonsordning etter kapitlet her, skal uførepensjon i henhold til pensjonsbevis gi grunnlag for fradrag for overskytende uførepensjon fra dette foretakets pensjonsordning etter følgende regler:

Det skal gjøres fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, det nye foretakets pensjonsordning og pensjonsbevis til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn summen av ytelsene fra uføretrygden og en pensjonsordning med uførepensjon fastsatt innenfor grensene i § 9-8 ville gi.

Uførepensjon etter pensjonsbeviset skal ikke gi grunnlag for fradrag i den utstrekning uførepensjonen etter pensjonsbeviset dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjonen fra det nye foretakets pensjonsordning.

§ 9-13. Eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon

(1) Foretaket og pensjonsinnretningen skal sørge for at eksisterende pensjonsordninger med uførepensjon etter foretakspensjonsloven kapittel 6 tilpasser sin pensjonsplan for uførepensjon til bestemmelsene i dette kapittel så snart som mulig og senest innen en frist fastsatt av Kongen. Den nye pensjonsplanen skal gjelde medlemmenes rett til uførepensjon fra pensjonsordningen som følge av at inntektsevnen er nedsatt på grunn av forhold inntrådt etter at pensjonsplanen er trådt i kraft, med mindre annet følger av bestemmelsene i annet eller tredje ledd.

(2) Medlemmer av pensjonsordningen som mottar uførepensjon fra pensjonsordningen på det tidspunkt den nye pensjonsplanen trer i kraft, skal fortsatt ha rett til uførepensjon i samsvar med reglene i den tidligere pensjonsplanen for pensjonsordningen. Blir medlemmets inntektsevne ytterligere nedsatt som følge av forhold inntrådt etter at ny pensjonsplan er trådt i kraft, kan medlemmet i stedet kreve at det beregnes et tillegg til uførepensjon etter reglene i den nye pensjonsplanen og at det etter § 9-5 fastsettes hvilken økning i uføregrad som skal legges til grunn ved beregningen.

(3) Medlemmer av pensjonsordningen som ikke er uføre på det tidspunkt den nye pensjonsplanen er trådt i kraft, beholder sin rett til uførepensjon opptjent etter den tidligere pensjonsplanen ved tjenestetid fram til dette tidspunkt, men dette gjelder ikke i den utstrekning inntektstap ved senere uførhet vil bli dekket på like god måte ved den uførepensjon medlemmet vil ha rett til etter den nye pensjonsplanen for pensjonsordningen. Dersom et medlem som ikke er ufør, senere fratrer sin stilling i foretaket uten å være ufør, skal det utstedes pensjonsbevis etter § 9-12 fjerde ledd som sikrer den rett til uførepensjon som var opptjent etter den tidligere pensjonsplanen.

(4) Har foretaket ikke fastsatt ny pensjonsplan for uførepensjon innen fristen etter første ledd, skal videre opptjening av uførepensjon etter den tidligere pensjonsplanen opphøre. I så fall skal pensjonsinnretningen utstede fripoliser etter reglene i foretakspensjonsloven for den rett til uførepensjon som de medlemmer som ikke er uføre, har opptjent etter den tidligere pensjonsplanen ved tjenestetid fram til opphørstidspunktet. Bestemmelsene i leddet her er uten virkning for pensjonsinnretningens plikt til fortsatt utbetaling av uførepensjon etter reglene i den tidligere pensjonsplanen til medlemmer som på opphørstidspunktet mottar uførepensjon fra pensjonsordningen.

§ 9-14. Fripoliser mv.

(1) Paragrafen her gjelder fripoliser utstedt i pensjonsordninger etter foretakspensjonsloven før bestemmelsene i kapitlet her er trådt i kraft, og fripoliser utstedt etter § 9-13 fjerde ledd. Bestemmelsene i annet ledd gjelder tilsvarende for rett til uførepensjon sikret ved pensjonsbevis utstedt etter § 9-13 tredje ledd.

(2) Dersom arbeidstaker med fripolise(r) for rett til uførepensjon opptjent i pensjonsordning som nevnt i første ledd, er blitt ufør mens arbeidstakeren er ansatt i foretak som har uførepensjonsordning etter kapitlet her, skal uførepensjon i henhold til fripolisen(e) gi grunnlag for fradrag for overskytende uførepensjon fra dette foretakets pensjonsordning etter følgende regler:

Det skal gjøres fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, det nye foretakets pensjonsordning og fripolisen(e) til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn summen av ytelsene fra uføretrygden og en pensjonsordning med uførepensjon fastsatt innenfor grensene i § 9-8 ville gi.

Uførepensjon etter fripolise skal ikke gi grunnlag for fradrag i den utstrekning uførepensjonen etter fripolisen dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjonen fra det nye foretakets pensjonsordning.

(3) Bestemmelsene i annet ledd er uten virkning for pensjonsinnretningens plikt til fortsatt utbetaling av uførepensjon etter reglene i den tidligere pensjonsplanen til innehaver av fripolise som på det tidspunkt bestemmelsene i kapitlet her er trådt i kraft, mottar uførepensjon fra pensjonsordningen.

§ 9-15. Rett til uførepensjon opptjent i tjenestepensjonsordning i offentlig sektor

(1) Dersom arbeidstaker som har oppsatt rett til uførepensjon opptjent som medlem av offentlig tjenestepensjonsordning, er blitt ufør mens arbeidstakeren er ansatt i foretak som har uførepensjonsordning etter kapitlet her, skal uførepensjon som utbetales fra den offentlige tjenestepensjonsordning, gi grunnlag for fradrag for overskytende uførepensjon fra dette foretakets pensjonsordning etter følgende regler:

Det skal gjøres fradrag for overskytende uførepensjon i den utstrekning ytelsene fra uføretrygden, det nye foretakets pensjonsordning og uførepensjonen fra den offentlige pensjonsordningen og i tilfelle fripolise(r) omfattet av § 9-14, til sammen vil gi en kompensasjonsgrad i forhold til inntekt før uførhet som er høyere enn summen av ytelsene fra uføretrygden og en pensjonsordning med uførepensjon fastsatt innenfor grensene i § 9-8 ville gi.

Uførepensjon fra offentlig tjenestepensjonsordning skal ikke gi grunnlag for fradrag i den utstrekning slik uførepensjonen dekker inntektstap ved uførhet som ikke omfattes av uføretrygden eller uførepensjonen fra foretakets pensjonsordning.

(2) Bestemmelsene i første ledd gjelder ikke i forhold til et medlems rett til uførepensjon fra offentlig tjenestepensjonsordning som er kommet til utbetaling på det tidspunkt bestemmelsene i kapitlet her er trådt i kraft.

II

I lov 2000-03-24 nr. 16 om foretakspensjon (foretakspensjonsloven) gjøres følgende endringer:

§§ 6-1 til 6-5 utgår.

§ 6-6 skal lyde:

(1) Foretaket skal tegne forsikring som gir rett til premie- og innskuddsfritak under uførhet i samsvar med uførheten, tilsvarende premiefritak etter lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring § 2-1 annet ledd. Forsikringen skal omfatte alle medlemmer som ikke har fylt 67 år, og gi innskuddsfritak i samsvar med uførheten fram til medlemmet har fylt 67 år.Samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og innskuddsfritak kan til enhver tid ikke overstige 100 prosent av full stilling.

III

I lov 2000-11-24 nr. 81 om innskuddspensjon i arbeidsforhold (innskuddspensjonsloven) gjøres følgende endringer:

§ 2-4 skal lyde:

(1) Foretak som har alderspensjonsordning etter § 2-1, kan tegne særskilt forsikring etter lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring som kan gi uførepensjon til medlemmer som helt eller delvis mister inntektsevnen.

(2) Foretaket skal tegne forsikring som gir rett til innskuddsfritak ved uførhet i samsvar med uførheten, tilsvarende premiefritak etter lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring § 2-1 annet ledd. Forsikringen skal omfatte alle medlemmer som ikke har fylt 67 år, og gi innskuddsfritak i samsvar med uførheten fram til medlemmet har fylt 67 år. Samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og innskuddsfritak kan til enhver tid ikke overstige 100 prosent av full stilling.

(3) Første og annet ledd gjelder tilsvarende for foretak og frilansere som omfattes av § 2-3 annet ledd. Forsikring som gir innskuddsfritak i alderspensjonsordningen etter § 2-3 annet ledd, kan likevel ikke gi rett til innskudd som overstiger innskuddsgrensen i § 2-3 annet ledd.

IV

I lov 2005-12-21 nr. 124 om lov om obligatorisk tjenestepensjon (otp-loven) gjøres følgende endringer:

§ 4 annet ledd skal lyde:

(2) Det skal i regelverket for pensjonsordningen fastsettes at det for medlemmer som blir uføre skal være innskuddsfritak ved uførhet i samsvar med uføregraden dersom uføregraden er 20 prosent eller mer. Uføregraden fastsettes etter reglene i lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring § 9-5. Innskuddsfritaket løper så lenge uføregraden er 20 prosent eller mer, men ikke lenger enn til medlemmet fyller 67 år. Samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og innskuddsfritak kan til enhver tid ikke overstige 100 prosent av full stilling. Foretaket skal dekke premiekostnadene ved innskuddsfritak ved uførhet i tillegg til innskudd etter første del.

V

I tidligere utkast til lov om kollektiv tjenestepensjonsforsikring (tjenestepensjonsloven) i NOU 2012: 13 og i Prop. 199 L (2012–2013) gjøres for øvrig følgende endringer:

§ 2-1 annet ledd skal lyde:

(2) Foretaket skal tegne forsikring som gir rett til premiefritak ved uførhet i samsvar med uførheten. Forsikringen skal omfatte alle medlemmer som ikke har fylt 67 år. Premien for slik forsikring skal beregnes slik at foretaket ikke skal betale årlig premie til alderspensjon for medlemmer som blir uføre. Premiefritaket skal reduseres forholdsmessig etter uførheten og samlet opptjening av rett til alderspensjon på grunnlag av arbeidsinntekt og innskuddsfritak kan til enhver tid ikke overstige 100 prosent av full stilling.

VI

Lovendringene gjelder fra det tidspunkt Kongen bestemmer.

Vedlegg 1
Lov 16. desember 2011 nr. 59 om endringer i folketrygdloven (ny uføretrygd og alderspensjon til uføre)

I

I lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd gjøres følgende endringer:

I innledningen til loven skal «Kapittel 12 Uførepensjon» endres til «Kapittel 12 Uføretrygd».

Fjerde, femte og sjette strekpunkt i innholdsfortegnelsen til kapittel 3 skal lyde:

særregler for alderspensjon til mottakere av uføretrygd står i §§ 3-17 og 3-18

godskriving av pensjonspoeng for mottakere av avtalefestet pensjon står i § 3-19

garantert tilleggspensjon til unge uføre født før 1941 står i § 3-22

Nåværende femte til sjuende strekpunkt blir sjuende til niende strekpunkt.

Nåværende åttende strekpunkt i innholdsfortegnelsen til kapittel 3 oppheves.

§ 3-2 fjerde ledd bokstav a skal lyde:

a) som får foreløpig uføretrygd, uføretrygd eller alderspensjon

§ 3-5 overskriften skal lyde:

§ 3-5.Trygdetid ved beregning av ytelser etter kapitlene 16, 17, 18 og 19

§ 3-5 første ledd oppheves.

§ 3-5 andre ledd skal lyde:

Som trygdetid etter kapitlene 16, 17, 18 og 19 regnes tidsrom etter 1. januar 1967 da en person fra fylte 16 år til og med det året han eller hun fylte 66 år, har vært medlem i trygden med rett til ytelser etter pensjonskapitlene. Også tidsrom mellom 1. januar 1937 og 1. januar 1967 regnes som trygdetid dersom vedkommende da ville ha fylt vilkårene for medlemskap som nevnt.

§ 3-5 femte ledd bokstav a oppheves. Nåværende bokstavene b og c blir bokstavene a og b.

§ 3-5 nåværende åttende ledd blir sjuende ledd og skal lyde:

For en alderspensjonist som ved fylte 67 år hadde rett til uføretrygd etter kapittel 12, skal trygdetiden minst svare til trygdetiden for uføretrygden.

§ 3-5 nåværende niende ledd blir åttende ledd og første punktum skal lyde:

Trygdetid etter andre ledd regnes som botid, se §§ 17-4, 18-3 og 19-3.

§ 3-6 oppheves.

§ 3-12 andre ledd og tredje ledd første punktum skal lyde:

Ved beregningen av tilleggspensjonen regnes det med

a) faktiske pensjonspoeng som er opptjent ved pensjonsgivende inntekt, se §§ 3-13 og 3-14,

b) framtidige pensjonspoeng som benyttes ved beregning av pensjon og overgangsstønad til gjenlevende ektefelle, og som gis for hvert år fra og med året for dødsfallet til og med året da den avdøde ville ha fylt 66 år,

c) godskrevne pensjonspoeng som gis for hvert år vedkommende har mottatt uføretrygd, se § 3-17,

d) godskrevne pensjonspoeng som gis for enkelte år vedkommende har utført omsorgsarbeid, se § 3-16.

En person får fastsatt et pensjonspoengtall for hvert år han eller hun har opptjent pensjonspoeng i (§§ 3-13 og 3-14) og/eller er godskrevet pensjonspoeng for (§§ 3-16 og 3-17).

I § 3-14 overskriften og i første, andre og tredje ledd skal ordet » uførepensjon » erstattes med ordet » uføretrygd».

§ 3-14 fjerde ledd første punktum skal lyde:

For år da vedkommende har mottatt uføretrygd etter en uføregrad lavere enn 100 prosent, kan summen av de opptjente og de godskrevne pensjonspoengene (§§ 3-13 og 3-17) ikke overstige de fastsatte pensjonspoengene etter § 3-17.

§ 3-14 femte ledd skal lyde:

For det året da inntektsevnen/arbeidsevnen ble varig nedsatt, opptjenes pensjonspoeng på grunnlag av pensjonsgivende inntekt (§§ 3-13 og 3-15) bare dersom de opptjente pensjonspoengene er høyere enn pensjonspoengene beregnet etter § 3-17.

§ 3-14 sjette ledd skal lyde:

Bestemmelsene i denne paragrafen gjelder også for personer som mottar avtalefestet pensjon som det godskrives pensjonspoeng for, se § 3-19.

§ 3-16 tredje ledd skal lyde:

Poengtallet etter første ledd reduseres med poengtall som for det enkelte år er opptjent etter §§ 3-13 og 3-14 eller godskrevet etter § 3-17.

Deloverskrift III til kapittel 3 skal lyde:

III. Særregler for alderspensjon til mottakere av uføretrygd mv.

§ 3-17 skal lyde:

§ 3-17.Fastsetting og godskriving av pensjonspoeng for mottakere av uføretrygd

Den som mottar uføretrygd, godskrives pensjonspoeng for hvert kalenderår han eller hun har mottatt ytelsen. Dersom uføretrygden er en omregnet uførepensjon, er det et vilkår at vedkommende mottok tilleggspensjon som var beregnet med framtidige pensjonspoeng.

Pensjonspoeng fastsettes etter følgende alternativer:

a) Dersom beregningsgrunnlaget for uføretrygden er fastsatt etter reglene i § 12-11, skal det fastsettes pensjonspoeng på grunnlag av en antatt inntekt. Den antatte inntekten fastsettes på samme måte som beregningsgrunnlaget for uføretrygden, men slik at det medregnes pensjonsgivende inntekt opp til 12 ganger grunnbeløpet for hvert kalenderår. Antatt inntekt omgjøres til pensjonspoeng slik det framgår av § 3-13.

b) Dersom uføretrygden er en omregnet uførepensjon, skal pensjonspoengene tilsvare de framtidige pensjonspoengene som var fastsatt for den tidligere uførepensjonen.

Dersom vilkårene i § 12-13 tredje ledd er oppfylt, skal pensjonspoengene for år da vedkommende var medlem i folketrygden minst tilsvare 3,50.

Ved uføretrygd etter en uføregrad lavere enn 100 prosent skal de godskrevne pensjonspoengene utgjøre en så stor del av de fastsatte pensjonspoengene som svarer til uføregraden. For det året da inntektsevnen ble varig nedsatt, skal de godskrevne pensjonspoengene likevel svare til de fastsatte pensjonspoengene.

For tidsrommet fra uføretidspunktet, se § 12-7 tredje ledd, til uføretrygd blir utbetalt, godskrives det pensjonspoeng dersom opptjente pensjonspoeng på grunnlag av pensjonsgivende inntekt etter § 3-13 er lavere, se også § 3-14 femte ledd. Det skal likevel ikke regnes med pensjonspoeng etter tredje ledd for år før medlemmet fyller 20 år.

Dersom medregning av framtidig trygdetid for uførepensjonen eller uføretrygden er begrenset på grunn av utenlandsopphold etter fylte 16 år, godskrives det pensjonspoeng til og med det siste året vedkommende har fått framtidig trygdetid for.

§ 3-18 skal lyde:

§ 3-18.Beregning av alderspensjon ved yrkesskade

Den som ved fylte 67 år mottok uføretrygd på grunn av yrkesskade, får alderspensjonen etter kapittel 19 beregnet med følgende særregler:

a) Grunnpensjonen reduseres ikke selv om vedkommende har mindre enn 40 års trygdetid, se § 3-2.

b) Tilleggspensjonen reduseres ikke selv om vedkommende har mindre enn 40 poengår, se § 3-8.

c) Antatt årlig arbeidsinntekt på skadetidspunktet omregnes til pensjonspoeng etter bestemmelsene i § 3-13. Dette poengtallet legges til grunn ved beregningen av tilleggspensjonen (§ 3-8) dersom sluttpoengtallet (§ 3-11) er mindre.

Når antatt inntekt etter første ledd bokstav c skal fastsettes, regnes godtgjørelse av midlertidig eller tilfeldig art ikke med. Naturalytelser og overskudd på utgiftsgodtgjørelser regnes med og gis den verdien som legges til grunn ved utligning av inntektsskatt.

Dersom uføregraden på grunn av yrkesskaden var lavere enn 100 prosent, beregnes bare en tilsvarende andel av alderspensjonen etter bestemmelsene i første og andre ledd.

Departementet kan gi forskrifter om godskriving av pensjonspoeng og beregning av alderspensjon når uførhet skyldes yrkesskade.

§ 3-19 skal lyde:

§ 3-19.Godskriving av pensjonspoeng for mottakere av avtalefestet pensjon

Departementet kan gi forskrifter om godskriving av pensjonspoeng for den som mottar avtalefestet pensjon som omfattes av AFP-tilskottsloven ¹ § 12 eller avtalefestet pensjon fra offentlig pensjonsordning før fylte 65 år.

§§ 3-20 og 3-21 oppheves.

§ 3-24 første ledd oppheves. Nåværende andre til fjerde ledd blir første til tredje ledd. I bokstavene b og c i andre ledd erstattes ordet «uførepensjon» med «uføretrygd».

§ 3-25 første ledd oppheves.

§ 3-25 nåværende andre til sjuende ledd blir første til sjette ledd.

§ 3-26 tredje ledd bokstav a skal lyde:

a) pensjonsytelser, overgangsstønad, uføretrygd og foreløpig uføretrygd fra folketrygden

§ 3-26 nåværende femte ledd oppheves.

§ 3-26 nåværende sjette ledd blir femte ledd. Innledningen skal lyde:

Fribeløpet som er nevnt i første ledd, fastsettes etter følgende alternativer:

§ 3-26 nåværende sjuende og åttende ledd blir sjette og sjuende ledd.

Deloverskrift VII til kapittel 3 oppheves.

§ 3-30 oppheves.

Overskriften til kapittel 12 skal lyde:

Kapittel 12 Uføretrygd

Innledningen til kapittel 12 skal lyde:

Bestemmelser om

formål står i § 12-1

vilkår for rett til uføretrygd står i §§ 12-2 til 12-7

fastsetting av inntekt før og etter uførhet står i § 12-8

fastsetting og endring av uføregrad står i § 12-9

uføretrygd til hjemmearbeidende ektefelle står i § 12-10

grunnlaget for beregning av uføretrygd står i § 12-11

trygdetid står i § 12-12

uføretrygdens størrelse står i § 12-13

reduksjon av uføretrygd på grunn av pensjonsgivende inntekt mv. står i § 12-14

barnetillegg står i § 12-15

reduksjon av barnetillegg på grunn av inntekt står i § 12-16

uføretrygd ved yrkesskade står i § 12-17

avkall på uføretrygd står i § 12-18

foreløpig uføretrygd står i § 12-19.

I § 12-1 skal «ytelser etter dette kapitlet» endres til «uføretrygd».

§ 12-2 første ledd første punktum skal lyde:

Det er et vilkår for rett til uføretrygd at vedkommende har vært medlem i folketrygden i de siste tre årene fram til uføretidspunktet, se § 12-7 tredje ledd og § 12-10 andre ledd.

I § 12-2 tredje ledd innledningen skal «ytelser» endres til «uføretrygd».

§ 12-2 fjerde ledd skal lyde:

Vilkåret i første ledd gjelder ikke dersom vedkommende var medlem i folketrygden på uføretidspunktet og uføretrygd ved 100 prosent uføregrad, beregnet på grunnlag av trygdetiden fram til uføretidspunktet, minst svarer til halvparten av full minsteytelse for vedkommende etter § 12-13 andre ledd. Framtidig trygdetid skal da ikke regnes med, se § 12-12 femte ledd.

§ 12-3 skal lyde:

§ 12-3.Fortsatt medlemskap

Det er et vilkår for rett til uføretrygd at vedkommende fortsatt er medlem i folketrygden. Den som ikke er medlem i folketrygden, får likevel uføretrygd dersom vedkommende har minst 20 års trygdetid etter § 12-12 andre ledd (botid). Til den som har mindre enn 20 års botid, ytes det uføretrygd på grunnlag av beregningsgrunnlaget etter § 12-11, men slik at år før uføretidspunktet da vedkommende ikke har hatt pensjonsgivende inntekt over grunnbeløpet, ikke regnes som trygdetid ved beregningen av ytelsen.

Uføretrygd etter § 12-2 tredje og fjerde ledd om unntak fra medlemskap i folketrygden fram til uføretidspunktet beholdes bare så lenge vedkommende er medlem i folketrygden. Det samme gjelder uføretrygd på grunnlag av § 12-13 tredje ledd og fjerde ledd andre punktum om uføretrygd til unge uføre og til flyktninger.

§ 12-4 første og andre ledd skal lyde:

Det er et vilkår for rett til uføretrygd at personen er mellom 18 og 67 år. Dersom krav om uføretrygd settes fram etter at medlemmet har fylt 62 år, er det et vilkår for rett til uføretrygd at medlemmet hadde en pensjonsgivende inntekt på minst folketrygdens grunnbeløp i året før uføretidspunktet (se § 12-7 tredje ledd og § 12-10 andre ledd) eller minst tre ganger folketrygdens grunnbeløp i løpet av de tre siste årene før dette tidspunktet. Dette gjelder likevel ikke dersom uføretrygden er gitt med virkning fra et tidspunkt før personen fylte 62 år.

I § 12-5 første og tredje ledd og § 12-6 første og andre ledd skal «ytelser etter dette kapitlet» endres til «uføretrygd».

§ 12-7 skal lyde:

§ 12-7.Nedsatt inntektsevne. Uføretidspunkt

Det er et vilkår for rett til uføretrygd at evnen til å utføre inntektsgivende arbeid (inntektsevnen) er varig nedsatt med minst halvparten.

For personer som mottar arbeidsavklaringspenger når krav om uføretrygd settes fram, er det tilstrekkelig at inntektsevnen er varig nedsatt med 40 prosent.

Uføretidspunktet er tidspunktet da inntektsevnen ble varig nedsatt med minst halvparten.

Ved vurderingen av hvor mye inntektsevnen er nedsatt, legges det vekt på alder, evner, utdanning, yrkesbakgrunn, arbeidsmuligheter på hjemstedet eller andre steder der det er rimelig at vedkommende tar arbeid. Inntektsmulighetene i ethvert arbeid som vedkommende nå kan utføre (inntekt etter uførhet) sammenlignes med inntektsmulighetene som vedkommende hadde før uføretidspunktet (inntekt før uførhet). Dersom sykdommen, skaden eller lytet har redusert inntektsevnen gradvis over flere år, kan det tas utgangspunkt i inntektsevnen før sykdommen, skaden eller lytet oppstod.

§ 12-8 skal lyde:

§ 12-8.Fastsetting av inntekt før og etter uførhet

Inntekt før uførhet fastsettes til personens normale årsinntekt i full stilling før uføretidspunktet. For selvstendig næringsdrivende legges den gjennomsnittlige inntekten for de siste tre kalenderårene før uføretidspunktet til grunn.

Inntekt før uførhet skal ikke settes lavere enn

a) 3,3 ganger grunnbeløpet for personer som lever sammen med en ektefelle (se § 1-5) eller med en samboer i et samboerforhold som har vart minst 12 av de siste 18 månedene,

b) 3,5 ganger grunnbeløpet for enslige,

c) 4,5 ganger grunnbeløpet for medlemmer som fyller vilkårene for rett til minsteytelse som ung ufør.

Inntekt etter uførhet fastsettes til den inntekt han eller hun forutsettes å kunne skaffe seg ved å utnytte sin restinntektsevne.

Inntekt før og etter uførhet oppjusteres i samsvar med senere reguleringer av grunnbeløpet.

Som inntekt etter paragrafen her regnes all pensjonsgivende inntekt, se § 3-15. Det kan gjøres unntak for inntekt som skriver seg fra en avsluttet aktivitet. Inntekt som ikke er uttrykk for reell inntektsevne, medregnes likevel ikke for arbeidstakere.

Departementet kan i forskrift gi nærmere regler om fastsetting av inntekt før og etter uførhet, blant annet om stillingsandelens betydning og om at visse inntekter ikke skal medregnes.

Her skal det vel være parentes slutt.

Ny § 12-9 skal lyde:

§ 12-9.Fastsetting og endring av uføregrad

Det skal fastsettes en uføregrad ved å sammenligne inntektsevne før og etter uførhet, se § 12-7. Dersom personen har tapt hele inntektsevnen, skal uføregraden settes til 100 prosent. Dersom personen har tapt en del av inntektsevnen, skal uføregraden svare til den delen av inntektsevnen som er tapt. Uførheten graderes i trinn på fem prosentpoeng. Det skal alltid vurderes om uføregraden skal settes lavere enn 100 prosent.

Den fastsatte uføregraden endres ikke selv om uføretrygden reduseres på grunn av inntekt, se § 12-14.

Dersom uføretrygden faller bort etter § 12-14 tredje ledd, kan vedkommende beholde retten til uføretrygd med opprinnelig uføregrad i inntil fem år (hvilende rett) ved å melde fra til Arbeids- og velferdsetaten. Retten til ytelsen kan etter søknad beholdes i ytterligere fem år.

Uføregraden kan økes dersom inntektsevnen blir ytterligere nedsatt og det settes fram krav om økt uføregrad. Det skal da fastsettes et nytt uføretidspunkt dersom dette er til fordel for vedkommende.

Nåværende § 12-8 blir § 12-10 og skal lyde:

§ 12-10.Uføretrygd til hjemmearbeidende ektefelle

Det er et vilkår for at en hjemmearbeidende ektefelle skal få rett til uføretrygd, at evnen til å utføre arbeid i hjemmet (arbeidsevnen) er varig nedsatt med minst halvparten.

Uføretidspunktet er tidspunktet da arbeidsevnen ble varig nedsatt med minst halvparten.

Ved vurderingen av hvor mye arbeidsevnen er nedsatt (hvor høy uføregraden er), skal den evnen til å utføre arbeid i hjemmet som vedkommende nå har, sammenlignes med den tilsvarende evnen som vedkommende hadde før sykdommen, skaden eller lytet oppstod.

En hjemmearbeidende ektefelle skal vurderes etter bestemmelsene i § 12-7 dersom det er sannsynlig at vedkommende ville ha begynt i inntektsgivende arbeid hvis uførheten ikke hadde oppstått. Det samme gjelder dersom den andre ektefellens inntekt er mindre enn to ganger grunnbeløpet.

§ 12-11 skal lyde:

§ 12-11.Grunnlaget for beregning av uføretrygd

Uføretrygd beregnes på grunnlag av pensjonsgivende inntekt, se § 3-15, i de fem siste kalenderårene før uføretidspunktet, se § 12-7 tredje ledd. Gjennomsnittlig inntekt i de tre beste inntektsårene legges til grunn.

For år da en person har mottatt uføretrygd, skal pensjonsgivende inntekt, og en inntekt som svarer til beregningsgrunnlaget for uføretrygden, justert for fastsatt uføregrad, inngå i grunnlaget. Samlet inntekt kan likevel ikke overstige det som er høyest av beregningsgrunnlaget og den pensjonsgivende inntekten. Departementet kan gi forskrifter om hvilken inntekt som skal legges til grunn for år da en person har mottatt uførepensjon.

For år da et medlem har avtjent militær eller sivil førstegangstjeneste eller frivillig slik tjeneste, skal det legges til grunn en inntekt på minst tre ganger gjennomsnittlig grunnbeløp. Dersom medlemmet hadde en høyere inntekt i året før tjenesten tok til, benyttes denne inntekten.

Det skal ses bort fra år da et medlem har fått pensjonsopptjening på grunnlag av omsorgsarbeid etter § 3-16 eller § 20-8 dersom dette er til fordel for vedkommende. Året før og året etter slike år anses da for å følge umiddelbart etter hverandre.

Pensjonsgivende inntekt over seks ganger gjennomsnittlig grunnbeløp i et kalenderår regnes ikke med i grunnlaget for uføretrygd.

Den pensjonsgivende inntekten i det enkelte kalenderåret skal reguleres i samsvar med endringer i grunnbeløpet fram til det tidspunktet uføretrygden gis virkning fra.

Grunnlaget for uføretrygden reguleres i samsvar med senere endringer i grunnbeløpet.

§ 12-12 skal lyde:

§ 12-12.Trygdetid

Trygdetid er en faktor som brukes ved beregning av uføretrygd, se § 12-13 fjerde ledd.

Trygdetid er tidsrom fra 1. januar 1967 da en person har vært medlem i folketrygden med rett til ytelser etter kapitlene 12, 16, 17, 19 og 20. Trygdetid regnes fra fylte 16 år til og med det året han eller hun fylte 66 år. Tidsrom før 1. januar 1967 skal også regnes som trygdetid dersom vedkommende da ville ha fylt vilkårene for medlemskap som nevnt i første punktum.

Som trygdetid regnes også framtidig trygdetid fra uføretidspunktet (se § 12-7 tredje ledd eller § 12-10 andre ledd) til og med det året vedkommende fyller 66 år. Dersom mindre enn 4/5 av tiden mellom fylte 16 år og uføretidspunktet (opptjeningstiden) kan regnes som trygdetid, skal den framtidige trygdetiden utgjøre 40 år med fradrag av 4/5 av opptjeningstiden.

Når vilkåret om forutgående medlemskap oppfylles etter § 12-2 tredje ledd, regnes framtidig trygdetid tidligst fra det tidspunktet vedkommende sist ble medlem i folketrygden. Tidsrommet fram til dette tidspunktet regnes som opptjeningstid.

Framtidig trygdetid medregnes ikke når uføretrygd gis etter § 12-2 fjerde ledd.

Dersom trygdetiden er fastsatt etter tredje ledd andre punktum, skal den fastsettes på nytt når uføregraden økes dersom dette vil gi en lengre trygdetid. Opptjeningstiden regnes da fram til det tidspunktet da inntektsevnen ble ytterligere nedsatt.

Når den samlede trygdetiden utgjør minst tre år, avrundes den til nærmeste hele år.

§ 12-13 skal lyde:

§ 12-13.Uføretrygdens størrelse

Uføretrygd ytes med 66 prosent av grunnlaget etter § 12-11.

Minste årlige ytelse er 2,28 ganger grunnbeløpet (ordinær sats) for personer som lever sammen med en ektefelle (se § 1-5) eller med en samboer i et samboerforhold som har vart i minst 12 av de siste 18 månedene. For andre utgjør minste årlige ytelse 2,48 ganger grunnbeløpet (høy sats).

For et medlem som har blitt ufør før fylte 26 år på grunn av klart dokumentert, alvorlig og varig sykdom, skade eller lyte, og som har satt fram krav om uføretrygd før fylte 36 år, er minsteytelsene som nevnt i andre ledd henholdsvis 2,66 og 2,91 ganger grunnbeløpet. Dette gjelder også når uføretrygd gis på nytt etter at ytelsen er falt bort på grunn av prøving mot inntekt etter § 12-14. Minsteytelsene etter leddet her ytes tidligst fra og med den måneden medlemmet fyller 20 år.

Når trygdetiden etter § 12-12 er kortere enn 40 år, avkortes uføretrygden tilsvarende. Ytelsen til en flyktning (se § 1-7) som er medlem i folketrygden, skal likevel ikke settes lavere enn minsteytelsen etter andre ledd uten avkorting for trygdetid.

Dersom uføregraden etter § 12-9 er lavere enn 100 prosent, fastsettes uføretrygden til en forholdsmessig andel av beløpet etter første til fjerde ledd.

§ 12-14 skal lyde:

§ 12-14.Reduksjon av uføretrygd på grunn av inntekt

Når uføregraden fastsettes etter § 12-9, skal det fastsettes en inntektsgrense, som skal svare til inntekt etter uførhet (se § 12-8 tredje ledd) tillagt 40 prosent av grunnbeløpet per kalenderår. Dersom uføretrygden er en omregnet uførepensjon, tillegges 60 000 kroner per kalenderår til og med år 2018.

Dersom mottakeren av uføretrygd har inntekt som overstiger inntektsgrensen, skal uføretrygden reduseres. Reduksjonen skal svare til den overskytende inntekten multiplisert med en brøk der vedkommendes uføretrygd ved 100 prosent uføregrad er teller og inntekten før uførheten (se § 12-8 første og andre ledd) er nevner. Som inntekt regnes pensjonsgivende inntekt eller inntekt av samme art fra utlandet.

Det utbetales ikke uføretrygd når den pensjonsgivende inntekten utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet.

Den uføretrygdede skal opplyse om forventet pensjonsgivende inntekt og om endringer i inntekten. Dersom vedkommende har fått utbetalt for lite eller for mye, skal det foretas et etteroppgjør.

Når en mottaker av uføretrygd får økonomiske ytelser som ikke er pensjonsgivende inntekt, og ytelsene ble avtalt ved fratredelse eller ved reduksjon av arbeidstiden, skal uføretrygden for den samme perioden reduseres med et beløp som svarer til disse ytelsene. Vedkommende skal melde fra ved mottak av slike ytelser.

Departementet kan i forskrift gi nærmere regler om reduksjon av uføretrygd på grunn av inntekt og om etteroppgjør.

§ 12-15 skal lyde:

§ 12-15.Barnetillegg

En person som mottar uføretrygd og som forsørger barn (se § 1-6), har rett til barnetillegg. Det ytes ikke barnetillegg hvis barnet har inntekt, inkludert kapitalinntekt, som er større enn grunnbeløpet.

Barnetillegg utgjør 40 prosent av grunnbeløpet for hvert forsørget barn, men avkortes tilsvarende dersom trygdetiden som legges til grunn for uføretrygden er kortere enn 40 år. Barnetillegg til en flyktning som er medlem i folketrygden, avkortes ikke på grunn av manglende trygdetid.

Barnetillegg påvirkes ikke av at uføregraden er lavere enn 100 prosent, men prøves mot forsørgernes inntekt, se § 12-16.

Når et barn blir forsørget av flere som mottar uføretrygd eller alderspensjon, ytes tillegget til den som har rett til høyest tillegg. Dersom forsørgerne ikke bor sammen, ytes tillegget til den som har den daglige omsorgen for barnet.

Barnetillegg for fosterbarn (se barnevernloven § 4-22) ytes dersom mottakeren har forsørget barnet i de siste to årene før krav om tillegg blir satt fram. Dette vilkåret kan fravikes når særlige grunner gjør det rimelig.

§ 12-16 skal lyde:

§ 12-16.Reduksjon av barnetillegg på grunn av inntekt

Når en person har rett til barnetillegg og samtidig har inntekt som nevnt i andre ledd, skal barnetillegg reduseres med 50 prosent av inntekten over et fribeløp. Fribeløpet fastsettes etter bestemmelsene i fjerde ledd.

Personinntekt etter skatteloven § 12-2 og inntekter fra utlandet av samme art kan føre til at barnetillegg blir redusert. Det skal likevel ses bort fra ytelser eller deler av ytelser som er underlagt inntektsprøving.

Når en person har rett til barnetillegg for barn som bor sammen med begge foreldrene, skal begges inntekter medregnes. For den av foreldrene som ikke mottar barnetillegg, skal summen av inntektene som regnes med etter andre ledd, med unntak av pensjonsytelser, uføretrygd og overgangsstønad fra folketrygden, reduseres med grunnbeløpet.

Fribeløpet etter første ledd utgjør 4,6 ganger grunnbeløpet for ett barn som bor sammen med begge foreldrene og 3,1 ganger grunnbeløpet for ett barn som bor sammen med én av foreldrene. Fribeløpet økes med 40 prosent av grunnbeløpet for hvert ekstra barn.

Hvis uføretrygden til den som mottar barnetillegg er redusert på grunn av manglende trygdetid, skal fribeløpet reduseres tilsvarende.

Departementet kan i forskrift fastsette nærmere bestemmelser om reduksjon av barnetillegg på grunn av inntekt. Det kan blant annet gis bestemmelser om at visse offentlige ytelser ikke skal tas med i inntektsgrunnlaget og om endring i fastsatte barnetillegg når inntekten endres.

Nåværende § 12-18 blir § 12-17 og skal lyde:

§ 12-17.Uføretrygd ved yrkesskade

Til den som er arbeidsufør på grunn av en skade eller sykdom som går inn under kapittel 13, ytes det uføretrygd etter følgende særbestemmelser:

a) Vilkåret i § 12-2 om minst tre års forutgående medlemskap gjelder ikke.

b) Vilkåret i § 12-3 om fortsatt medlemskap gjelder ikke.

c) Uføretrygd ytes ved uføregrader ned til 30 prosent.

Det skal fastsettes en særskilt uføregrad for den delen av uførheten som skyldes yrkesskade eller yrkessykdom. Det ses bort fra uførhet som skyldes andre forhold enn yrkesskaden, når denne delen utgjør under 30 prosent av den totale uførheten. Ved yrkesskade reduseres ikke uføretrygd og barnetillegg selv om vedkommende har mindre enn 40 års trygdetid, og antatt årlig arbeidsinntekt på skadetidspunktet legges til grunn for beregningen av uføretrygden dersom beregningsgrunnlaget etter § 12-11 er lavere.

Godtgjørelse av midlertidig eller tilfeldig art regnes ikke med ved fastsettingen av antatt inntekt etter tredje ledd. Naturalytelser og overskudd på utgiftsgodtgjørelser regnes med og gis den verdien som legges til grunn ved utligning av inntektsskatt.

Departementet kan gi forskrifter om beregning av uføretrygd når uførheten skyldes yrkesskade.

Nåværende § 12-14 blir § 12-18 og skal lyde:

§ 12-18.Avkall på uføretrygd

En mottaker av uføretrygd kan gi avkall på retten til uføretrygd dersom

a) ektefellen mottar alderspensjon eller avtalefestet pensjon som det godskrives pensjonspoeng for, og

b) vedkommende enten har kortere trygdetid enn ektefellen eller får uføretrygd etter en uføregrad lavere enn 100 prosent.

Ektefellens ytelser fastsettes da etter reglene for pensjonister som forsørger den andre ektefellen.

Nåværende § 12-16 blir ny § 12-19 og skal lyde:

§ 12-19.Foreløpig uføretrygd

Når en person har satt fram krav om uføretrygd og det er sannsynlig at han eller hun vil bli innvilget uføretrygd, kan Arbeids- og velferdsetaten yte en foreløpig uføretrygd i ventetiden. Foreløpig uføretrygd ytes ikke dersom vedkommende kan dekke utgiftene til livsopphold ved hjelp av andre inntekter. Foreløpig uføretrygd beregnes på samme måte som uføretrygd, se §§ 12-9 og 12-13.

§ 19-3 fjerde ledd skal lyde:

Tilleggspensjon som grunner seg på bestemmelsene i § 12-13 tredje ledd, § 3-22 eller tidligere § 3-21 om minsteytelser til unge uføre beholdes bare så lenge pensjonisten er medlem i trygden. Det samme gjelder alderspensjon til en flyktning så langt pensjonen er beregnet etter bestemmelsene i § 3-2 sjette ledd, § 3-9 tredje ledd, § 12- 13 fjerde ledd andre punktum eller § 19-8 sjuende ledd.

§ 19-4 første ledd andre punktum skal lyde:

Det gis ikke alderspensjon til en person som mottar uføretrygd eller foreløpig uføretrygd etter en uføregrad på 100 prosent.

Ny § 19-9 a skal lyde: – – –

§ 19-10 tredje ledd fjerde punktum skal lyde:

Dersom vedkommende mottar uføretrygd etter en uføregrad lavere enn 100 prosent, kan det gis gradert alderspensjon.

§ 20-2 nytt tredje punktum skal lyde:

Det gis ikke alderspensjon til en person som mottar uføretrygd eller foreløpig uføretrygd etter en uføregrad på 100 prosent.

§ 20-4 første ledd bokstav d skal lyde:

d) antatt inntekt ved mottak av uføretrygd (§ 20-7 a)

§ 20-7 a skal lyde:

§ 20-7a.Pensjonsopptjening for mottakere av uføretrygd

Den som mottar uføretrygd får, for hvert kalenderår han eller hun har mottatt slik ytelse, pensjonsopptjening på grunnlag av en antatt inntekt. Pensjonsopptjening etter paragrafen her gis til og med det kalenderåret vedkommende fyller 61 år. Dersom uføretrygden er en omregnet uførepensjon, er det et vilkår at medlemmet mottok tilleggspensjon som var beregnet med framtidige pensjonspoeng.

Antatt inntekt fastsettes slik:

a) Dersom beregningsgrunnlaget for uføretrygden er fastsatt etter reglene i § 12-11, skal den antatte inntekten fastsettes på samme måte som beregningsgrunnlaget for uføretrygden. Det regnes bare med pensjonsgivende inntekt opp til 7,1 ganger grunnbeløpet for hvert kalenderår.

b) Dersom uføretrygden er en omregnet uførepensjon, skal den antatte inntekten tilsvare den pensjonsgivende inntekten som etter § 3-13 ville gitt et opptjent pensjonspoeng lik det framtidige pensjonspoenget som var fastsatt i den tidligere tilleggspensjonen. Det regnes bare med pensjonsgivende inntekt opp til 7,1 ganger grunnbeløpet for hvert kalenderår.

Dersom vilkårene i § 12-13 tredje ledd om minsteytelse for unge uføre er oppfylt, skal antatt inntekt for år da vedkommende var medlem i folketrygden minst tilsvare 4,5 ganger grunnbeløpet.

Årlig pensjonsopptjening tilsvarer 18,1 prosent av antatt inntekt.

For år da vedkommende også har hatt opptjening etter §§ 20-5 til 20-7, skal opptjening etter paragrafen her reduseres med slik opptjening.

Dersom uføregraden er lavere enn 100 prosent, kan opptjening etter paragrafen her ikke overstige 18,1 prosent av den antatte inntekten justert for uføregraden.

For tidsrommet fra uføretidspunktet (se § 12-7 tredje ledd) til uføretrygd blir utbetalt, gis det pensjonsopptjening etter paragrafen her dersom opptjening etter §§ 20-5, 20-6 og 20-7 er lavere. Det skal likevel ikke regnes med antatt inntekt etter tredje ledd for år før medlemmet fylte 20 år.

Alderspensjon på grunnlag av inntekt som nevnt i tredje ledd utbetales bare til en pensjonist som er medlem i folketrygden.

Departementet kan gi forskrifter om fastsetting av antatt inntekt når uførheten skyldes yrkesskade.

§ 20-10 fjerde ledd nytt andre punktum skal lyde:

Det samme gjelder for den som ved fylte 67 år mottok uføretrygd på grunn av yrkesskade, for så vidt gjelder den del av alderspensjonen som tilsvarer uføregraden på grunn av yrkesskaden.

§ 20-10 femte ledd andre punktum skal lyde:

Garantipensjon beregnet på grunnlag av fjerde ledd første punktum beholdes bare så lenge vedkommende er medlem i trygden.

§ 20-10 nytt sjette ledd skal lyde:

For den som ved fylte 67 år hadde rett til uføretrygd, skal trygdetiden minst svare til trygdetiden for uføretrygden.

§ 20-14 tredje ledd nye fjerde og femte punktum skal lyde:

Dersom vedkommende mottar uføretrygd etter en uføregrad lavere enn 100 prosent, kan det gis gradert alderspensjon. Summen av uføregrad og graden av alderspensjon kan ikke overstige 100 prosent.

II

Loven trer i kraft fra den tid Kongen bestemmer.

Ny § 19-9 a gis virkning for personer som tar ut alderspensjon tidligst fra 1. januar 2011.

Loven for øvrig gis virkning for

a) saker der vedtak fattes tidligst på den dato loven trer i kraft, og

b) saker der vedtak fattes før lovens ikrafttredelse, men der uføreytelsen først kommer til utbetaling for tidsrom etter ikrafttredelsen.

Uførepensjon fra folketrygden omregnes til uføretrygd etter de nye reglene med virkning fra lovens ikrafttredelse.

Departementet kan gi forskrifter om

a) anvendelsen av bestemmelsene i tredje ledd, blant annet om unntak for tilfelle der uføreytelsen kommer til utbetaling for et lengre tidsrom før lovens ikrafttredelse,

b) nærmere regler om omregning av uførepensjon til uføretrygd og om

c) fastsetting av pensjonspoeng og pensjonsopptjening for inntektsåret før loven trer i kraft.

Vedlegg 2
Lov 24. mars 2000 nr. 16 om foretakspensjon (foretakspensjonsloven) kapittel 6

Kapittel 6. Uførepensjon. Premiefritak ved uførhet

§ 6-1.Rett til uførepensjon

(1) I regelverket kan det fastsettes at det skal ytes uførepensjon til medlemmer med en uføregrad på 20 prosent eller mer. Det kan ikke settes som vilkår for rett til uførepensjon at uføregraden er mer enn 50 prosent.

(2) Uførepensjonen begynner å løpe 12 måneder etter at inntektsevnen ble redusert.

(3) Uførepensjonen løper så lenge uføregraden er så høy som regelverket krever, men ikke lenger enn til medlemmet har nådd opptjeningsalderen.

(4) Det kan i regelverket settes som vilkår for utbetaling av uførepensjon at medlemmet har fått innvilget krav om ytelser etter lov om folketrygd.

§ 6-2.Fastsettelse av uføregraden

(1) Er uføregraden etter folketrygden fastsatt til 50 prosent eller mer, skal uføregraden i folketrygden legges til grunn av pensjonsordningen. For øvrig skal uføregraden fastsettes etter folketrygdens regler på den måte regelverket angir.

(2) Når særlige grunner tilsier det, kan uføregraden fastsettes på annen måte.

§ 6-3.Uførepensjonens størrelse

(1) Uførepensjonen skal svare til den alderspensjon medlemmet ville ha rett til etter regelverket dersom lønnen på tidspunktet for uførheten og den tjenestetid som følger av § 4-3 tredje ledd legges til grunn.

(2) Uførepensjon skal ytes i forhold til uføregraden til enhver tid. I regelverket¹ kan det fastsettes at uførepensjon ved uføregrad som er lavere enn 50 prosent, skal gis et tillegg som tilsvarer manglende utbetaling av uførepensjon fra folketrygden.

(3) I regelverket kan det fastsettes at det skal utbetales barnetillegg for barn som medlemmet forsørger eller plikter å forsørge og som ikke har fylt 21 år.

§ 6-4.Fradrag for andre ytelser

(1) I regelverket skal det fastsettes om det skal gjøres fradrag i uførepensjonen for erstatning for tap i ervervsevne fra yrkesskadeforsikring og i tilfelle inntas regler for beregning av slike fradrag. Fradraget gjøres ved utbetaling.

(2) Kongen kan gi forskrift om fradrag i uførepensjonen ved utbetaling av arbeidsavklaringspenger og om beregning av slike fradrag.

§ 6-5.Nedsetting av løpetiden

(1) Regelverket kan fastsette at pensjonens løpetid skal settes ned til det antall hele år som er nødvendig for at årlig uførepensjon kommer opp på et nivå tilsvarende omlag 20 prosent av folketrygdens grunnbeløp.

§ 6-6.Premie- og innskuddsfritak ved uførhet

(1) Foretaket skal tegne forsikring som gir rett til premie- eller innskuddsfritak under uførhet i samsvar med uføregraden. Forsikringen skal omfatte alle medlemmer som ikke har nådd opptjeningsalder.

(2) Reglene om uførepensjon i §§ 6-1 første og tredje ledd, 6-2 og 6-3 første ledd gjelder tilsvarende, men slik at premie- eller innskuddsfritak i samsvar med uføregraden løper fram til medlemmet har nådd opptjeningsalderen.

§ 6-7.Alminnelige regler

(1) Bestemmelsene i §§ 5-2 til 5-9 gjelder tilsvarende for uførepensjoner så langt de passer.

Fotnoter

1)

http://www.nav.no/Om+NAV/Tall+og+analyse/Jobb+og+helse.

2)

http://www.nav.no/Om+NAV/Tall+og+analyse/Arbeidsmarked/Helt+ledige.

3)

http://www.nav.no/Om+NAV/Tall+og+analyse/Pensjon/Alderspensjon.

4)

I folketrygdloven § 12-14 tredje ledd er ordlyden: «Det utbetales ikke uføretrygd når den pensjonsgivende inntekten utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet.» I Prop. 130 L (2010–2011) avsnitt 8.6.6 uttaler Arbeidsdepartementet at utbetalingen av uføretrygd skal falle bort når arbeidsinntekten overstiger 80 prosent av inntekt før uførhet. Siden uføretrygd normalt anses som pensjonsgivende inntekt og det ikke er logisk at denne skal medregnes her, legges det til grunn at riktig parameter her skal være arbeidsinntekt og ikke pensjonsgivende inntekt.